ІСТОРІЇ НЕЗЛАМНИХ УКРАЇНЦІВ

Збірка творчості дітей та молоді – фіналістів Всеукраїнського інклюзивного

літературно-мистецького проєкту для дітей, підлітків та молоді

«Сильні духом IN-UA»

Київ | ВОЛЬФ | 2024

Дорогі друзі!

СИЛЬНІ ДУХОМ IN-UA: історії незламних українців.

Збірка творчості дітей та молоді – фіналістів

Всеукраїнського інклюзивного проєкту для дітей, підлітків

та молоді «СИЛЬНІ ДУХОМ IN-UA». – Київ: Друкарня

Перед вами друга книжка із серії «СИЛЬНІ

ДУХОМ УКРАЇНЦІ», авторами якої є діти

Вольф, 2024. – 94 с.

та молодь. Перша книжка про сильних духом успішних наших земляків, які жили в різні часи, написана юними авторами, вийшла у 2023 році в ме-Книжка про незламних українців і українок з інвалідністю

жах Всеукраїнського культурного проєкту та творчого

та/або постраждалих від війни є збіркою творчих робіт дітей, конкурсу «УСПІХ УСУПЕРЕЧ». Її погортати онлайн

підлітків та молоді – фіналістів концептуального літературно-мистецького конкурсу «Сильні духом IN-UA», який відбувся в

можна тут

липні-серпні 2024 року в рамках Всеукраїнського інклюзивного

літературно-мистецького проєкту «Сильні духом IN-UA».

https://uspikhusuperech.com.ua/konkurs-Ця книжка інтерактивна. У ній є літературні твори (прозові та

uspikh-usuperech/tvorchi-roboti/

поетичні), художні твори (комікси), а також відео й комп’ютерні

презентації, які доступні для зчитування через к'юар-коди. Отже, можна відкрити й прослухати виконання літературних творів

власне авторами. Книжка буде цікава не тільки для дітей і молоді, Під час тогорічного конкурсу чимало дітей

а й дорослих.

та молоді писали про незламних людей, які змог-Реалізацію проєкту здійснила Громадська організація

«Краєзнавчо-культурне товариство «Д.І.Я.» за підтримки

ли відновитись і діяти попри жахи війни: пересе-Українського культурного фонду.

ленців, біженців, волонтерів, ветеранів, родини

загиблих Героїв. А також про людей, які долали

важкі хвороби й досягали успіху у спорті, мистецтві, бізнесі тощо. А ще діти та молодь з інвалідністю писали про себе, про те, що, незважаючи

на проблеми зі здоров’ям, вони такі самі, як усі й

Підписано до друку 21.09.2024.

Формат 210х210 мм.

навіть вміють інколи більше. «У наших вадах наша

Друк цифровий. Папір

сила» – написала у вірші незряча конкурсантка зі

крейдований.

Наклад 100 пр.

Львова, яка є вже доволі відомою юною поетесою.

Саме такі роботи надихнули нас на новий проєкт, що має інклюзивну спрямованість і присвячений

Друкарня Вольф.

м. Київ, вул. Виговського, 13

людям, які попри фізичні, психологічні та інші життєві труднощі залишаються сильними духом. Це

особи з інвалідністю та постраждалі від війни, при-

© СИЛЬНІ ДУХОМ IN-UA, 2024

клади стійкості яких можуть надихати суспільство.

© ВОЛЬФ, 2024

Автори цього видання – фіналісти концеп-страждалих від війни під час конкурсу можна було

туального літературно-мистецького конкурсу, в літературному чи графічно-літературному творі

який відбувся в липні – серпні 2024 року в межах

(коміксі), у відеоролику, а також креативній пре-Всеукраїнського кроссекторального інклюзивного

зентації. І юні автори з цим впорались блискуче, проєкту «СИЛЬНІ ДУХОМ IN-UA».

надіславши понад 500 цікавих робіт. Найкращі з

Це перша в Україні інтерактивна книжка

них увійшли до цієї книжки, яка буде цікавою та

про українців з інвалідністю та/або постраждалих

корисною не тільки дітям і молоді, а й дорослим.

від війни, написана дітьми та молоддю, у тому чис-На конкурс були надіслані роботи з різ-лі тими, хто мають аналогічні проблеми.

них куточків нашої країни, від Донеччини до

У ній зібрані історії про наших неймовірних

Закарпаття. Чимало учасників і учасниць конкурсу

сучасників – відомих та маловідомих героїв, які

у графі «проживання» вказали одночасно два мі-змогли, долаючи труднощі, жити, вчитись, пра-ста, бо є внутрішніми переселенцями, більшість

цювати, займатися самореалізацією, творчістю, з Донеччини, Луганщини та Харківщини. Деякі

наукою, спортом, досягати успіхів. Їхні приклади

зазначили рідне місто в Україні, інше за її межами: сили духу та стійкості перед викликами долі за-у Польщі, Німеччині, Чехії. Адже є біженцями, вираз, коли Україна та ї громадяни переживають

мушеними емігрантами, які продовжують стежити

важкі часи, здатні надихати все суспільство бути

за культурним життям Батьківщини.

сильним та незламним, вміти відновлюватись по-Вік авторів, як і зазначалося умовами кон-при все, вірити в себе й діяти. Багато юних авторів

курсу, — до 19 років. Наймолодшій нашій учасниці

писали про себе, свої родини, ділилися своїми

виповнилося лише шість, і саме зараз вона пішла

спогадами, переживаннями і болем через війну

до першого класу.

та вимушене переселення, страшні втрати дому

У роботах молодших дітей відчувається до-й близьких. Ці твори — поезія, проза, відео та

помога батьків, і це дуже добре, оскільки своєю

презентації — надзвичайно емоційні та потужні, залученістю й власним прикладом дорослі демон-як і їхні автори, які, незважаючи на свій юний вік, струють, що для них є важливою тематика кон-демонструють силу духу.

курсу та участь у культурних проєктах. Але твори, Розповісти мотиваційну історію про одного

які явно написані за допомогою дорослих, до цієї

або декількох українців з інвалідністю та/або по-книжки не були включені.

3

ЯНА

ТИМОШЕНКО,

кураторка проєкту “

Серед творів є серйозні роботи молоді, які не відрізня-Сильні духом IN-UA”,

ються від дорослих, зрілих за глибиною розкриття теми. Деякі

керівниця

ГО «Краєзнавчо-

з юних авторів уже мають досить багатий досвід літературної

культурне товариство

творчості й надруковані власні збірки творів. Це яскраве під-

«Д.І.Я.»

твердження того, що просто зараз коло літераторів України

поповнюється новими талантами!

ЗОЯ БОНДАРЕНКО,

Голова Журі конкурсу,

Тож кого наші автори вважають сильними духом, гідни-психологиня, декан

факультету психології

ми того, щоб стати взірцем для них та інших?

та спеціальної освіти

Дніпровського націо-

Це військові – справжні Герої, такі як: парамедикиня-до-нального університету

броволиця Катерина «Пташка» Поліщук; військовий, спортс-ім. О. Гончара

мен, письменник Олександр «Терен» Будько; військовий, учасник Ігор Нескорених Віктор «Нескорений» Дикий; військова

ТЕТЯНА КУЛИК,

Оксана «Мамайка» Скрипник; військовий Алекс Зомбо. Це

кураторка літератур-

військовополонена слідча з Маріуполя Мар'яна Чечелюк; під-ного конкурсу

полковник поліції Олександр Корецький. А також спортсмени: паралімпійці – плавчиня Єлизавета Мерешко, фехтувальниця

Надія Дерьога; гімнастка Саша Паскаль, чемпіонка України зі

спортивно-бальних танців на інвалідних візках Олена Чинка; поетеса, блогерка та майстриня з інвалідністю Ольга Застеба.

ДМИТРО ПІРКЛ,

Це члени родин військових, батьки, брати та сестри наших

технічний куратор

авторів, десятки інших відомих та маловідомих героїв, а також

самі автори. Вони теж сильні духом і не побоялися розповісти

про себе та свої досягнення — волонтерську діяльність, успіхи

в навчанні та творчості попри переживання втрат на війні або

інвалідність.

Окремо варто зазначити, що на конкурс надійшла значна

Над проєктом працювали:

МАРІЯ НУДИЩУК,

кількість робіт про загиблих на війні українських воїнів. Це го-контент-менеджерка

ворить про те, що Герої, які віддали життя за нашу Батьківщину, вписавши свої імена в історію та пам’ять сучасників, шанують-УКФ

ся дітьми та молоддю, а їхній Подвиг та Чин вражає і надихає.

Незважаючи на високий художній рівень цих робіт, вони не

увійшли до книжки. Команда проєкту вважає, що ці роботи

имки

ВЛАД

гідні окремого видання, і можливо це буде ідеєю для наступного

ідтр

ВОЙЦЕХОВСЬКИЙ,

конкурсу. А до цієї збірки відібрані роботи, які розповідають про

піар-менеджер

приклади долання труднощів і цим мотивують.

#за_п

До друкованого видання увійшли не всі ро-Отже, ця книжка – яскраве свідчення того, боти про сильних духом українців. Але всі вони

що під час реалізації проєкту нам вдалось голов-доступні на сторінках проєкту в соціальних ме-не – об’єднати в одному культурному просторі

режах, де проводився онлайн-фестиваль дитячої

єдиною творчою мотиваційною діяльністю дітей

та юнацької творчості «СИЛЬНІ ДУХОМ IN-UA» –

та молодь з інвалідністю і всіх інших, які мають

запрошуємо читати й надихатись. Творчість дітей

травматичний досвід війни в більшій або меншій

дійсно неймовірно мотивує!

мірі. Ми дали змогу висловитись та реалізува-https://www.facebook.com/uspikh.usuperech/

тись обом групам через творчість, усвідомити та

https://t.me/uspikh_usuperech

знайти сили розповісти про власні проблеми, https://www.instagram.com/uspikh.usuperech/

а також про позитивні історії їхнього подолання, бути почутими однолітками та дорослими.

Ця книжка-альманах творчості є інтерактив-А ще – це спосіб виховання у юного покоління

ною. У ній ви можете не тільки прочитати твори, українців поваги до сили духу та талантів людей

але й більше дізнатись про самих авторів і авторок, з інвалідністю і постраждалих від війни, емпатії

їхні досягнення, плани та мрії. А також почути лі-та толерантності.

тературні твори в авторському виконанні – вони

доступні через к'юар-коди. До видання увійшли

Ми щиро дякуємо за співпрацю всім, хто

не тільки літературні й графічні твори, а й цікаві

взяв участь у проєкті, авторам усіх творів та їхній

комп’ютерні та відеопрезентації, які ви можете

групі підтримці: батькам, учителям й учителькам, відкрити, переглянути або завантажити.

кураторам й кураторкам, друзям; членам журі

Книжка створена в декількох форматах: та експертам у галузі психології та інклюзивної

вона вийшла лімітованим друкованим накладом, освіти, літератури, художнього та аудіовізуального

як E-book з текстовими та диджиталізованими ау-мистецтва тощо.

діо- й відеоматеріалами, а також у вигляді аудіок-Проєкт реалізований Громадською органі-ниги. Електронну та аудіоверсію можна погортати

зацією «Краєзнавчо-культурне товариство “Д.І.Я.”»

й завантажити на платформі творчої молоді «Успіх

за фінансової підтримки Українського культурного

усупереч»

фонду.

https://uspikhusuperech.com.ua/konkurs-silni-dukhom/tvorchi-roboti/

Команда проєкту «Сильні духом IN-UA»

5

Шановні Друзі!

полегливу танцівницю на візку, відому українську спортсменку, громадську та політичну діяч-Д

ку, майстра спорту України Олену Чинку і Олега

ля Вас підготовлена унікальна книга на-Сливара – танцюриста, військового на протезі, про

працювань учасників Всеукраїнського

чоловіка на візочку, волонтера Івана Замігу, який

мистецько-культурного проєкту про

набрав прихильників, коли написав гасло: «Я не

сильних духом українців у вигляді літературних

можу стріляти, але вмію співати», про нескорено-творів, есе, коміксів, комп’ютерної презентації, го бійця з 2014 року Віктора Дикого, про Оксану

відеосюжетів. Авторами є ваші сучасні ровесни-Радушинську, літераторку, громадську діячку

ки – діти, підлітки, молодь. Умотивований підхід

– Українську мадонну сторіччя, про азовця-ре-до вибору оповіді про своїх сильних духом пер-жисера, фотографа Ореста, який вижив у полоні, сонажів, емоційна насиченість викладу, повнота

про військовополонену Мар’яну Чечелюк, про

думок і арґументованість подій, наскрізна дум-лікаря з Охматдиту Олега Голубченка, про членів

ка про резильєнтність та високість психічних

родини Бевз, які пришвидшують Перемогу. Це не

якостей ї Величності Людини, про ї внутрішній

повний перелік героїв авторських розповідей, їх

стан в різних життєвих обставинах й бажання це

набагато більше. Розуміємо, що літературні творчі

окантувати поезією чи прозою, малюнком дода-напрацювання фіналістів конкурсу та й усіх учас-ють особливого шарму цій унікальній книзі. Герої

ників – це теж про сильних духом особистостей –

конкурсних робіт – такі різні: звичайні і разом з

авторів, які поступово проєктували мету й ставили

тим – дивовижні, неперевершені особистості, а

перед собою реальні завдання щодо ї реалізації, водночас і такі, які є серед нас – уповні пересічні

черпали додаткову інформацію з неповторних, громадяни, яких об’єднує спільна ідея: непохитна

цікавих за тематикою та персоналіями «літератур-віра в перемогу над собою попри фізичні й пси-них віталень», планували можливості для успіш-хологічні труднощі та перешкоди на життєвому

ного здійснення задуманого, використовували

шляху, віра в себе і краще майбутнє. Так автори

літературні засоби для підкреслення головного у

різножанрових творів прагнули показати ціліс-творі, додавали свій неповторний, індивідуальний

ність особистості через вираження високих чеснот

стиль викладу. Вчитаємося в думки авторів творів: людини, ї поведінку в надскладних обставинах

як же вони звучать усвідомлено й переконливо:

тощо. Твори учасників конкурсу є особливими, бо

«Вдягнувши силу волі, йде вперед» (А. Мокшицька), створені у складний для всіх українців час, коли

«Вкраїнські діти не схиляються додолу. А впевнено

щоденно лунають повітряні тривоги й постійно

торують майбуття!» (Д. Католик), «Вір у себе!», виникає загроза життю, коли усі думки – про без-а нескореність наказувала крокувати. Так, крокува-пеку найрідніших, то виникає бажання всупереч

ти, але вже без ніг» (С. Пацюк), «Кожен справжній

жахливим перешкодам зафільмувати, задокумен-патріот своєї країни повинен творити на користь

тувати, описати й залишити для нащадків історії

та добро» (Л. Брайко), «Ми сильні, витримаємо все.

про сильних та вольових особистостей. Як-от: про

Адже ми – українці!» (К. Козакова), «Я дотримався

мужню гімнастку Сашу Паскаль, яка виступала на

слова, яке дав самому собі – закінчив 11-й клас із золо-спортивних змаганнях з протезом, про Артема

тою медаллю! На останньому дзвонику я стояв по-Бондарєва – воїна, який став незрячим, про на-руч зі своїми однокласниками. Для мене це був великий

6

успіх, велике досягнення! Сенс життя в тому, щоб

вованістю ви переконливо, із коментуванням та

жити і виконати своє призначення навіть тоді, коли

життєвими прикладами розширювали глосарій

це надзвичайно важко» (Є. Крохмаль), «Слід вчитися

дефініцій «сила духу», «сильні духом». Дійсно, ви

бути лідерами, і ви нас на це надихаєте, показуючи, що

не обмежувалися, зазвичай, відомими трактуван-навіть у найтяжчі часи можна радіти. Зичу всім нам

нями цих понять – загальний внутрішній зміст і на-постійності, підтримки один одного та сили. Ангели

прям, основний характер будь-чого; психічні здіб-обіймають нас крильми!» (В. Стельмах), «Твоя душа, ності, свідомість, мислення; досягнення та сила

поранена усвідомленням сучасних реалій, вбирала біль

людського духу; внутрішній стан, моральна сила

і страждання сотень, тисяч, мільйонів українських

людини, колективу тощо, а проводили певні свої

дочок і синів і пролилась би страшним гнівом на го-дослідження щодо поглиблення змісту феномену

лови тих, хто знищує мою країну. Твої вірші, Тарасе,

«сильна духом людина» і власного визначення.

летять на голови окупантів, розлітаються на сотні

Ось як, наприклад, трактує це поняття учасниця

скалок, досягаючи цілі» (К. Юрченко), «Будучи двічі

конкурсу Анна Міщенко: «Яка ж вона – сильна духом

переселенкою, я не втратила віри у світле і перемож-людина? На мою думку, це людина, яка, пройшовши

не майбутнє» (В. Галівець), «Справжня сила – це не

через пекло, продовжує будувати своє життя. Саме

відсутність перешкод, а здатність їх долати» (А.

така, яка все переборе, все витримає, все здолає, бо

Єрмоленко).

знає, що за плечима – рідна Україна, яку треба захи-Занурюючись у твори учасників конкурсу, стити, не віддати на сплюндрування ворогу. Тож низь-живимося словами багатьох учасників. Як вдало

ко вклонімося усім захисникам, до війни – звичайним

висловила свою філософію й бачення обставин

людям, а в час страшної загрози – мужнім, відважним, сьогодення Дар’я Близнюк (м. Дніпро): «Ми чуємо

які віддали за свою країну найдорожче – своє здоров’я

різні історії про людей з інвалідністю, які перемагають

та життя».

важкі обставини, стають видатними паралімпійця-Нам імпонують ваші думки, шановні кон-ми, досягають високого успіху в науці. Але ми часто

курсанти, ми дослухалися до кожної, обговорюва-забуваємо, що вони є серед нас, живуть у сусідньому

ли, надихалися ними. Радіємо, що ви переконливо

будинку або на сусідній вулиці, а не десь на сторінках

й творчо своїми творами розкрили тему сильних

новин. Попри те що їм важко, вони живуть повноцін-духом особистостей. Тішимося, що маємо справу

ним яскравим життям і є важливою частиною на-з вмотивованими, емоційно компетентними, та-шого суспільства. Сила духу – це вміння йти туди, де

лановитими й позитивними сучасними молодими

страшно, де важко, але де є омріяна мета. Це вміння

літераторами, блогерами, сценаристами, на яких

підкидати хмиз у вогонь, що палає в душі, навіть коли

очікує велике майбутнє! Успіхів та фарту вам у до-навколо все зриває буревій незгод».

сягненні професійної мети!

Друзі! Ваші історії про вольових, стійких, рішучих і сильних духом людей, які надихають

Із вдячністю та найкращими побажаннями

кожного із нас, є надзвичайними, творчими і смі-

Зоя БОНДАРЕНКО,

психологиня проєкту, кандидатка

ливими, які доповнили ваші різнобічні постаті, за

педагогічних наук, деканеса факультету

які команда проєкту вдячна вам та усім, хто до-психології та спеціальної освіти

лучився до цієї літературно-мистецької справи!

Дніпровського національного

Приємно вражає те, з якою завзятістю й вмоти-університету імені Олеся Гончара

7

Особлива

Я не хвора – просто особлива.

І світ не так, як всі, сприймаю.

Про свою ваду не криклива.

Жалю від інших не чекаю.

Я не інакша, а така, як всі.

Лиш не очима красу бачу.

Не треба співчуття мені,

Через те що маю таку вдачу.

Навчилась жити з тим, що є,

І вас прошу мене прийняти,

Аґнєшка

Змиритись з тим, що Бог дає –

Мокшицька

Це краще, ніж чогось чекати.

Я своїм серцем бачу те,

Хоча без зору й важко жити,

16 років, м. Львів

Що хтось очима не побачить:

Та я не хвора – ОСОБЛИВА.

Як тече річка, гай цвіте,

Душею варто зрозуміти:

Я активна та цілеспрямована,

Як ти смієшся або плачеш.

У НАШИХ ВАДАХ – НАША СИЛА!

пишу вірші та прозу з

дитинства, хоча є незрячою. Мої

оповідання друкували у книгах,

газетах та журналах. Також я

Присвячено

беру участь в різних конкурсах

та проєктах. Зараз готую до

Артему Бондарєву

друку власну книжку поезій «На

крилах життя».

Колись він жив як звичайнісінька

Не зупинився наш герой на

На конкурс подаю вірші,

людина,

негативі,

присвячені нашим героям, а

Та все змінилося в один момент —

Шукає на цім світі щастя промінці.

також один вірш під назвою

Найкращим другом стала білая

А ще він мужній і стійкий, неначе

«Особлива», який присвячую всім

тростина,

скеля,

особливим, таким, як я.

Минуле — то тепер з життя

Слів не достатньо, щоби описати.

фрагмент...

Його серденько, ніби затишна

Він вчиться знову бачити, але

оселя,

руками,

Де зможе кожен щастя відшукати.

Вдягнувши силу волі, йде вперед,

На свому прикладі він вчить не

Та він ще досі на війні, хоча й лише зупинятись, думками,

Зібравши силу волі у кулак.

Його усмішка — не солодкий мед...

А ще говорить він назад не

Він, попри біль в душі, на позитиві,

оглядатись

Завжди у нього усміх на лиці,

І жити мужньо, наче той козак.

8

Присвята Саші Паскаль

Маленька дівчинко, закохана в

Дивлюсь на тебе й бачу

гімнастику,

Перемогу!

Ти на паркеті – глядачі мовчать,

Твоя жага запалює серця.

І зі сльозами, затамовуючи подих,

Вкраїнські діти не схиляються

Дивуються: «Це Божа благодать?»

додолу.

Така тендітна і безмежно сильна,

А впевнено торують майбуття!

Вразлива і нескорена! Жива!

В твоїх очах відвага, мужність, віра, Відсутність болю, мудрість, глибина!

Дарина Католик

Ти – не дитина, ти – маленький

кіборг,

15 років, с. Зимне Волинської

Герой, який піднявся із колін.

області

В твоїх очах уся моя країна,

Я безмежно пишаюся тим, що

Що воскресає феніксом з руїн!

українка. Я горджуся своїм татом, який у перші дні війни пішов

добровольцем на фронт і донині на

захисті держави. Я теж не стою

осторонь, а впевнено йду до своєї

Присвята Богдану Березі

мети. Моя мрія сильна і важлива.

Я хочу стати лікарем-хірургом.

Прагну рятувати людські життя.

Це важкий і відповідальний шлях.

Дим... Вибухи... Постріли... Жах...

Стукіт серця, вдих-видих,

І я його подолаю з честю. Я маю

Серце крається, рветься від болю.

в руках автомат

перемоги в районних та обласних

«Азовсталь» умирає, в душу

І ти дивишся смерті у вічі.

олімпіадах з екології, хімії й біології.

сіється страх,

Під завалами «спить» твій

Знаю: не можна зупинятись на

Знову бій, ти ж не коришся долі.

соратник і брат,

досягнутому. Потрібно здобувати

У молитві запалюєш свічі.

нові знання, адже хороший лікар

– це справжній професіонал! І я

Збоку каска і берці... Погляд

ним обов'язково стану! Моя вільна

втомлений в даль.

Батьківщина буде пишатися своєю

Завтра вихід... Твій бій

донькою!

закінчився?

«Нене рідна, молися,

з полону чекай!

Ще побачимось, вір!» Час

спинився…

9

Лілія Ткаченко

12 років, м. Зіньків

Полтавської області

Я проживаю в маленькому

мальовничому містечку Зіньків

на Полтавщині. Навчаюсь

у Зіньківському ліцеї. Уже 7

років займаюсь у художній

студії «DaVinci», бо не уявляю

свого життя без мистецтва.

Зараз як ніколи мистецтво

важливе, бо дає можливість у

такий важкий час висловити

свої почуття, свій біль… Війна

зачепила кожну українську

родину, наша родина не виняток.

Маю надію, що в майбутньому я

реалізую свої мрії в мистецтві,

оскільки цілеспрямовано йду до

цього. Постійно беру участь

у міжнародних, регіональних

конкурсах з образотворчого

мистецтва.

10

11

Чи можливо залишити негативні

спогади в минулому, які зашко-

дили дитині? Те, що може бути

перешкодою та водночас стимулом боро-

тися за щасливе життя звичайної дівчинки.

Такою маленькою, але одночасно сильною

духом є Олександра Паскаль.

Україна – країна сильних та творчих

людей. Але, на жаль, зло, яке відбувається на

нашій землі, змінило буденне життя кожної

людини та тварини. А особливо дитини...

Весна. Травень. Затока, Одеська об-

ласть. 2022 рік. Обстріли. Дівчинка під завалами. Реанімація. Відкритий перелом руки, зла-Вероніка

мані чотири ребра, травма голови та численні

осколкові поранення. Ампутація ніжки… Біль.

Козловська

Недоспані ночі. Страх. Періодична роздратова-ність та небажання спілкуватися. Молитви за життя та відновлення… Батьки

та лікарі робили все можливе, аби свою кровиночку врятувати. Олександра

11 років, м. Херсон

разом із мамою виїхали влітку на реабілітацію в Австрію. І вже в жовтні ді-Я навчаюсь у шостому класі

вчинка отримала сучасний біонічний протез. Але це лише початок. Період

Херсонського ліцею № 31. Мені

реабілітації непростий. Бо на цьому етапі виникає ряд запитань. А як далі

подобається навчатися навіть

жити? Я особлива? Чи будуть мене любити? Чи зможу я жити так, як і раніше?

дистанційно. Я співаю, малюю, а

Чи не відвернуться від мене люди? А чи будуть тицяти пальцями в мене, го-також роблю вироби власноруч.

ворячи щось образливе? А хто мені допоможе? У цей момент найголовніше

Я знімаюсь у відеороликах, пишу

підтримує кваліфікована команда лікарів, а також батьки та оточення. Дуже

есе, вірші. В жанрі есе зайняла

важливими є думки, які налаштовують жити, радіти кожній миті, розвиватися

призове перше місце. А також вмію

фізично, адже протез вимагає певної сили. А також бажання робити і ще

працювати в декількох застосунках, раз робити. Це є найвагомішим для відновлення. А в Олександри характер

які розвивають мислення та

бійця, йти до кінця, до мрії. З часом красуня повертається в той режим, яким

розкривають політ моєї фантазії.

живе з трьох років, у спорт. Вона єдина у світі художня гімнастка з ампута-Ось таке сучасне навчання. Мені

цією. Цим вона живе і дихає. І має перемоги, виступаючи на рівні з іншими

подобається викладати власні

дітками. Це надає бажання жити, боротися і не зламатися. Адже мрія – стати

думки на папері. Я комунікабельна, олімпійською чемпіонкою і тренером з гімнастики. Труднощі можуть зламати

активна, весела та працьовита.

людину або зробити сильною духом. Яким буде шлях? Обирає лише вона.

Наша українська зірочка обрала шлях сили… Після травми пройшло три

Вірю, що майбутнє залежить

місяці, стала на протез і відразу на тренування. Хіба зробить слабка духом

від наших бажань та дій. Тому і

людина таке? Ні. Але цей шлях Олександра пройшла і проходить завдяки

розвиваюся

любові, теплому слову рідних, турботі. Дуже важливу роль має настрій, а в

неї він є. Налаштована на перемогу! Бо кожен вчинок – це виклик, стимул

і бажаний крок до перемоги та сили. І відійшли ті питання на задній план, бо відповіді поряд. Її підтримують, поважають і вболівають.

Життя ми самі робимо або чорно-білим, або кольоровим. А хто є тими

кольорами, обираєте лише ви самі. Нехай ніхто і ніщо не стане на перешкоді

вашої мрії, навіть негативні спогади минулого.

12

І все на світі треба

пережити… так,

неначе цього й не було

П.С.О., звертаючись до свого спортивно-бального товариства

«Танець мистецтво», – казали вони… Вони – люди-митці.

Ті, кому ввижається мистецтво всюди. Вони гадають, що всі люди такі, як і вони, є й мусять бути. Невже но-вітнє покоління мусить вірити в ті «забобони»?..

Станіслав Пацюк

Відвертаю голову й бачу одинокого Сковороду на столі – теж мисте-16 років, м. Городня

цтво. Мистецтво бачити філософа в особі кухонної посудини, господарки

Чернігівської області

смажених страв і кухні в цілому. Невже і я починаю вірити в ті єретицькі

Я з мальовничого містечка

вірування? А що зо мною буде, як я твір допишу? Ой лишенько…

Городня в Чернігівській області,

що розташоване за 30 кілометрів

від кордону трьох колись «братніх

Навіть і не думайте запрошувати мене на будь-яке свято, якщо там не

народів». Активний учасник

пануватимуть танці. Танці – це спорт, своєрідна можливість висловити свої

різних конкурсів та олімпіад, де

почуття та думки. Танці – спосіб протидії стресовим ситуаціям. «Для танцю

неодноразово посідав призові місця.

потрібен хист, талант», – скаже противник цього мистецтва. А я відповім: для

Люблю тестувати свої здібності у

когось заради досягнення високих вершин потрібно все,

прозі, читати та подорожувати, із

а хтось може стати успішним, навіть втративши

великим запалом вивчаю українську

все. Історія про Олену Чинку, відому українську

мову та історію. Однак найбільше

спортсменку, громадську та політичну діячку, захоплююся спортивно-бальними

танцями. Ця тема для мене рідна,

майстра спорту України, стане ідеальним до-близька, саме тому пропоную

казом цього твердження.

до вашої уваги коротесеньку

Олена Петрівна Чинка народилася 29

історію з елементами роздуму

липня 1976 року в мальовничому Києві. Так, про легендарну чемпіонку України

у тому самому місті, матері городів руських, зі спортивно-бальних танців на

де князь Володимир Великий Русь Київську

інвалідних візках Олену Чинку.

Гайда вриватися в історію життя

охрестив. З дитинства займалася спортив-сильної духом жінки разом!

но-бальними танцями. Окрім того, ще в

ранньому віці, здобуваючи базову середню

освіту, мріяла про кар’єру акторки. П’ять

років поспіль Олена намагалася підкори-ти театральний інститут. Минали роки, 13

роки невдач, але наполегливість і мотивація не згаса-Відчула, як не втрималась і впала під колеса.

ли. І лише ї заповзятливість допомогла героїні з шостої

І ті ніженьки, що Бог для танцю сотворив, з’їв поїзд…

спроби вступити на акторське відділення…

Коли прокинулась, я сказала собі: треба триматися так, неначе все нормально».

Невже й справді знайдуться ті, хто вбачає в

будь-якій діяльності мистецтво? Навіть у релігії й IT-Дехто й скаже, що люди з інвалідністю вже не

технологіях є прояви мистецтва? Чи й справді існу-такі, як інші; зазвичай такі «індивіди» – слабкі люди, ють Мистецтво вірити в Бога й Мистецтво молитися

які без підтримки оточення вже не здатні на жодні

до Всевишнього в церкві щонеділі? Або чи чули ви

подвиги. Якщо і ви вірите в ці філософські нісенітниці, колись про поняття Майстерність розбиратися в IT-то запевняю: людина, що не схожа на суспільство, є ін-технологіях та Уміння швидко писати коди Python, дивідом, який здатний стати або відлюдником-неуком, HTML і т.д.? Ми, люди, створіння Божі, завжди нази-або надлюдиною. Тут не існує зовнішніх факторів. Є

вали різні речі своїми словами, власними назвами.

лише характер індивіда…

Ми не кажемо: я навчився Мистецтва приготування

смачного борщу; ми сказали б, що я навчився готувати

смачний борщ. Проте ті люди й досі не вірять моїм

«Я змогла, бо не тільки в мене була опора. Хоча

думкам та мові…

й з проблемою не залишилася одна, однак труднощі

намагалася долати сама. Душа вмовляла: “Вір у себе!”, а нескореність наказувала крокувати. Так, крокувати, Побачивши своє прізвище в списку відібра-але вже без ніг…

них до театрального інституту, перше, що промовила

Як бачите, можна й без ніг крокувати. І танцю-Оленка: «Я втомилась, хочу відпочити». Для відпо-вати необов’язково ногами. Імпровізація тіла – ось го-чинку вибрали Крим, бо яке ще курортне місце, як не

ловний фактор ефективних, вражаючих танців. Адже

півострів, може нагодувати нас привітним сонячним

не завжди те, що має відігравати ключову роль у мис-теплом, познайомити із зеленуватими виноградними

тецтві, є найголовнішим. Підключіть також другорядні

садами-імперіями та скелястими горами – символами

чинники, і ваш прогрес стане ще більшим…»

нескорености…

«…Події того дня пам’ятаю, неначе сталося це

вчора. Поверталися додому на поїзді. Прозвучав го-Її життя не закінчилось після трагедії. Воно, як

лос: “Зупинка: Сімферополь”. Бачу, як люди виходять

той пролісок, розцвіло з-під навали труднощів. А та

з поїзда пройтись. Захотіла й сама прогулятись, бо у

квітка має чотири величними подвигами окроплені пе-вагоні спекотно, та й розім’яти ноги потрібно. Вийшла, люстки. Перша – мистецька, що хист спортивно-баль-кримське сонце востаннє привітно подарувало мені

них танців опанувала, прикрашена Майстром спорту

промінний “привіт”, і хмари зачарували химерними

України зі спортивно-бальних танців на інвалідних

формами. І так захопилась, що й не почула, як оголо-візках та численними перемогами на чемпіонатах

сили про від’їзд. Намагалась наздогнати і вскочити у

України з аеробіки. Друга – політична, просякнута

поїзд. Майже добігла… До поїзда залишався лише один

багаторічною боротьбою за свободу Вітчизни, про-невинний стрибок. Остання можливість повернутися

славлена за лідерство Національної Демократичної

додому…

партії України. Третя – громадська, насичена «сродною

працею» (так мені підказав Сковорода). Праця та ба-14

гаторічна робиться заради благ, що їх виборюють для

людей з інвалідністю. Остання ж, четверта сестриця,

– преміальна, ознаменована Національною премією

«Гордість країни» в номінації «Особисте досягнення», а

також Всеукраїнською премією «Жінка III тисячоліття»

в номінації «Рейтинг».

Хотів би й закінчувати твір, та квітка неначе прокинулась, а пелюстки розкрили переді мною справжній скарб. Той, який намагається здобути кожен. Квітка

розкрила мені справжню… надію… Надію на кращий

шлях, що вже не буде завалений тим «снігом»…

Що ж, мої любі читачі, гру-розповідь завершено, і я любо розкриваю перед вами свої карти. З шести

років опановую Мистецтво спортивно-бальних танців. Однак лише зараз усвідомлюю: танці – це дійсно

мистецтво…

І ті, кому ввижається усюди мистецтво, дійсно праві. Усе, для досягнення чого потрібна праця й

вмотивованість, – можна назвати мистецтвом. Двері

– мистецтво, бо шлях його створення довгий. Дійсно

існує Мистецтво швидко писати комп’ютерні коди та

Мистецтво ходити до церкви щонеділі, адже досяга-ються ці вміння й звички (як перші кроки на шляху до

успіху в мистецтві всупереч) не за одну безсонну ніч…

А героїня дійсно пройшла шлях до успіху всупереч усьому. Одразу видно: вона – сильна людина, вона – сильна духом. Та все ж натхнення додали їй

саме танці: саме заради них Олена Чинка не відсту-пила від своїх мрій…

…Годинник підказує вже точний час: минає

двадцять перша. Опісля «сродної праці» мозок не

відмовляється від переходу на вивчення іншого

Мистецтва. Руки тягнуться до «Філософських тракта-тів» – одинокої збірки, покинутої розгорнутою власни-ком ще зранку. Та щось змушує відволіктися: сковорода

й досі залишилася на столі. Чи то Сковорода й досі не

вірить, що суспільство змінило мою точку зору…

15

Поліна Вовкула

12 років, рідне с. Софіївська

Борщагівка Київської області

(місце проживання - м. Краків

Республіки Польщі)

Мені, як і іншим українським

дітям, зараз доводиться нелегко.

Але всупереч цьому я наполегливо

навчаюся, багато читаю. Є

учасницею та переможницею

міжнародних та всеукраїнських

олімпіад зі шкільних дисциплін. Це

гуманітарні та природничі науки.

Вважаю, що моя допомога Україні

– це мої знання, які в майбутньому

будуть потрібні для моєї професії, а отже на одного спеціаліста в моїй

країні буде більше.

Хочу презентувати історію

надзвичайної жінки, яка мене надихає

своєю силою та наполегливістю.

16

Маріанна Смбатян

Маріанна Смбатян на свої особливості не зважала, Тому у багатьох сферах відомою стала.

Знають ї як художницю та журналістку, А ще як режисерку й волонтерку-активістку.

Зазирнути в дитинство дівчинки важливо…

Лікарі не знали, чи вижити дитинці можливо.

Навіть коли медики вирок встановили,

Батьки рук не опустили та дочку свою любили.

Маріанна була товариська й смілива,

Іляна Афім’їна

Мала друзів багато, була щира й дбайлива.

Вдома до неї ставились так, ніби вона звичайна, 13 років, м. Кривий Ріг

Але вчителів дівчинка мала індивідуальних.

Дніпропетровської області

Маріанна навчалася наполегливо й старанно, А пізніше відкрила у собі дар до малювання.

Можу з гідністю сказати, що

Всі свої емоції на папір виливала,

я – українка. Люблю свій рідний

край, свою Україну. Безмежно

Своїм талантом батьків вражала.

захоплююся Збройними силами

А потім – в майстрині персональні заняття, України, що попри всі негаразди

До яких проявила дитина завзяття.

залишаються сильними духом

та відбивають жорстокі атаки

ворога. Вони роблять усе заради

того, щоб люди мали мирне життя

в найближчому майбутньому.

Захоплююся громадянами України,

які незважаючи на страшне

випробування, що випало на нашу

долю, ЖИВУТЬ, МРІЮТЬ, ВІРЯТЬ,

ВОЛОНТЕРЯТЬ, ДОНАТЯТЬ,

ЛЮБЛЯТЬ, СПІВПЕРЕЖИВАЮТЬ…

Ми всі є частиною перемоги України, і з кожним днем цей день ПЕРЕМОГИ

УКРАЇНИ стає все ближчим і

ближчим…

17

І свій дар ще більше розвивала,

А в майбутньому усіх ним дивувала…

Почалися інтерв’ю та виставки персональні, У них – яскрава й творча індивідуальність.

У мисткині вісім виставок персональних

Й понад сорок вернісажів загальних.

Її роботи в США, Німеччині, Канаді у колекціях

приватних,

Бо ті полотна зачарувати кожного здатні.

Згодом відкрила свою студію, щоб охочих навчати.

Частину заробітку звикла на благодійність віддавати.

Пізніше ще й театр заполонив Маріаннину душу, Візок не заважає їй перебувати у творчому русі.

Інклюзивну трупу художниця відкриває, Яку «Рівні можливості» називає.

Наполегливо й творчо усі працювали,

А в день прем’єри увесь зал «розірвали»...

На журналістку вивчилася, щоб у ЗМІ працювати, Адже не може вона жодної миті на місці стояти.

Фотопроєкт «Сильні духом» створила

Й понад 40 людей з особливостями запросила….

Маріанна таємниць та секретів не розголосила…

Вона сильна духом людина, у цьому і є ї

СУПЕРСИЛА!

18

«Жовті листочки» – за

незалежну Україну

Хто вона знайома Незнайомка?! Про неї сьогодні багато пи-шуть, розповідають в інтернеті. Вона стала зіркою телешоу.

Має попит на найрізноманітніших радіо та телепередачах.

Поетеса, мережаних справ майстриня, блогерша-кошачниця…

Та прийшло лихо в ї рідну Україну. Вона не скиглила, не плакала, не втікала. А ї поетична збірка «Жовті листочки» – символ сонця, життя, Лідія Брайко

надії на прекрасне світле майбутнє отримали густо-червоне забарвлен-ня. Тематика – патріотичний зміст. А кожен день став відліком набли-16 років, с. Червона Кам’янка

ження перемоги українців над російською ордою.

Кіровоградської області

Olha Zasteba

Родом я з Кропивницького, але волею

11 грудня 2022 р.

долі Червона Кам’янка стала моєю

другою домівкою. Тут я знайшла не

292-й день повномасштабного вторгнення армії рф до моєї України.

лише нових друзів, а й нових тата і

маму, братиків та сестричок.

Хріново спрацювала розвідка окупантів, які запевнили свого гімнокоман-дувача, що нас можна взяти голими руками тепленькими. Мінус їм у карму і

Героїня мого твору – Ольга Застеба.

Вона щодня веде боротьбу за

веселий шелест чорного пакетика.

життя, творить та ще й надихає

Ми живемо, боремося, закохуємося пристрасно, люто зціплюємо зуби, інших. Кожен справжній патріот

щоб не впадати в розпач і відчай, перечитуючи імена наших захисників, які

своєї країни повинен творити на

гинуть.

користь та добро. Народна мудрість

полягає в тому, що добробут держави

«Війна закінчиться, а ми – ні», – мало не щодня пише Евочка

залежить від людей, їхнього бажання

Евеліна Ганська у себе на сторінці і повторюю ці слова, розвиватися.

мов мантру.

Саме це ми й робимо з Ольгою

Застебою. Разом до Перемоги над

Текст написано, начитано, ділюся!

злом, ненавистю, антигуманністю.

Хай нам щастить вижити і пере-

Це панно висить у класі, де навчалася

могти! Бережіть себе!

Ольга зі своїми однокласниками.

Скоро весна!

«Щемно. Мило. Приємно. Червона

Кам‘янка » – так

Грудень… он котиться – падає рік

скромно сказала про

видноколом.

цей факт життя.

Місто зима пеленає в тумани, мов

в савани білі.

19

й пояснює припинення педагогічної лінії на собі. Її

рішення – поетичними рядками достукатися до людських душ – це ї особисте покликання для людей з

високим інтелектом.

Вона змогла знайти свого читача. Закохала у

свою поезію людей різних за віком, заняттями, впо-добаннями. Тепер за чашечкою кави можуть зібратися

не лише двоє, а ті, хто мріє, щоб почули й допомогли.

Оптимізм, з яким живе й творить Ольга Застеба, ми можемо побачити, почути й прочитати на сторінках

фейсбуку. А пам’ять і гордість про талант нашої земляч-ки впорядкували у скромний ролик.

Olha Zasteba

«Неділя. 17 грудня 2023 р.

Грає в наперстки війна і всміхається хтиво і кволо.

662-й день повномасштабного вторгнення армії

Від океанів дощу видається, що руки дерев побабіли.

рф до моєї України.

Падають-сіються зерна – хвилини любові і світла у серце.

Взялася писати пост до поезії й усвідомила, що пере-Пахнуть медами і хлібом гарячим про тебе думки.

буваю в щільному й непохитному когнітивному дисонансі, Час зупиняється слухати нас, переписує терції.

зумовленого усім, що навколо відбувається: тут скачуть, Скоро весна! Мені снилось сьогодні – щебечуть пташки!»

там плачуть, лінія зіткнення (фронт) і гульдебаси, хтось

Електронний музей історії с. Червона Кам’янка

ридає, бо гіалуронка перехнябила губи, а в когось коханий

має багато зібраних матеріалів про майстрів краю. Та

загинув….

наша героїня особлива. Найбільшим ї талантом є що-Увесь світ звучить немов неналаштований ро-денна боротьба за життя. І кожна весна, що приходить

яль – какофонія. Подайте метроном скоріше!!! Творити

щорічно очікувано на ї поріг, є надією на творчість.

нормальність в умовах війни – це не пуститися берегів і

Кожен день і кожна хвилинка в ньому чітко

втратити подобу Homo sapiens. Ворог так і чекає, що ми

прописані, виважені, сплановані. Це, щоб встигнути, самі себе знищимо зсередини.

нічого не забути й не пропустити. Дивуєшся високій

Удачі нам щомиті на всіх фронтах.

організації праці Оленьки і ї закоханості в життя, в лю-Мрію про світ без тривог

дей, що оточують. Без заздрощів, хитрощів і лестощів.

І хочеш сам спробувати, але не вистачає… Мрієш стати

Ранкові тумани висять ніби рядна намоклі, важкі, поруч і відчути подих життя. Та не готовий…

Черкають дахи і шибки набурмосених сонних будинків.

Хапається грудень за серце: на носі свята ще й казкові такі.

Героїня просто закохана у всі пори року. Їх при-Біжать уже будні вбирати засніжену радість ялинки.

хід вона озвучує шквалом емоцій. Дуже помітно, як

Пригублюю чай із лимонно-імбирно-медовим варенням.

закохана в осінь. А до весни ставлення особливе – це

Збираю докупоньки спогади року – пожовклі листочки.

ї час і час ї матусі. Не знаходимо поезії про матір. У неї

Так хочеться дуже дитячого – дива і казки, напевно.

до найріднішої ставлення особливе: без крику, галасу, Закутуюсь в пледика, мрію про світ без тривог у віночку.»

прозаїчно. Розповідаючи про складну працю мами-пе-Щасти тобі, Землячко. З такими, як ти, ми

дагога та про свою династію у двох родинах, Ольга

обов’язково вистоїмо й переможемо!!!

Невгасимий вогонь

З початком повномасштабної війни ми з родиною виїхали за

кордон і знайшли прихисток у Празі. Був кінець жовтня 2022

року. Як часто буває, осінь та зима приносять із примороз-ками холод не тільки за вікном, але й у думки. Туга за рідним домом, за

старим, таким звичним довоєнним життям осідала на серці тлінню й

сірим попелом. Так, одного вогкого вечора я йшла центром Праги, де

звично сновигали купками туристи. Раптом десь з юрми, що зібралась

на невеличкій площі, до мене долетів чудовий спів під акомпанемент

дзвону металевих струн гітари. Поринувши вглиб натовпу, я побачила в

Дар’я Близнюк

центрі широкоплечого чоловіка на візку, який майстерно грав мою улю-блену пісню гурту «Скрябін» «Спи собі сама». Перед ним стояла табличка, на якій було написано: «Я не можу стріляти, але вмію співати. Частину

17 років, рідне м. Дніпро (місце

грошей віддаватиму на ЗСУ». Навколо зібрались інші українці, які так

проживання – м. Прага, Чехія) само прогулювались осіннім містом. У ту мить здалось, немовби нас усіх

Мені завжди хотілось пізнати цей

огорнула в обійми українська пісня, наповнюючи наші серця теплими

світ, а шлях до цього лежить крізь

спогадами, запахом дому та дивним трепетом, від якого хочеться чи то

пізнання себе. Тому я постійно шукаю

усміхатись, чи то плакати. Люди жваво підспівували, дехто танцював.

те, в чому можу реалізуватись, що

Думаю, що для всіх, хто був тоді там, той вечір залишив маленький при-може відкрити в мені нові простори.

ємний спогад, який нам подарував Іван Заміга.

Я займалась класичними танцями,

нещодавно почала грати на укулеле, Саме тоді я почала слідкувати за паном Іваном у соцмережах, поєдную це з вокалом. Пишу вірші.

звідки й дізналась більше про нього. Народився Іван Заміга в Казахстані, Вважаю, що саме мистецтво

виріс у Кривому Розі. Нині йому 40 років. У нього з народження пору-може підтримати і відновити у

шений кровообіг нижніх кінцівок і майже відсутня їхня чутливість, тому

найтемніші, найстрашніші часи.

він пересувається кріслом колісним. У дитинстві хлопець багато часу

У цьому році я закінчила школу в

проводив в лікарнях, де йому робили операції. Але саме це посприяло

Дніпрі та поступила до Празької

тому, щоб Іван вирішив жити повним, активним життям і брати максимум

високої школи економіки. На мою

з усього, що йому вдається.

думку, саме від рівня економіки країни

залежить успішність таких галузей

Мрія побачити весь світ привела Івана у спорт, бо, беручи участь

як освіта, медицина, культура. І у

у міжнародних змаганнях, можна багато подорожувати. Юнак почав

майбутньому я як фахівець зможу

займатись баскетболом на візках в обласній команді, потрапив у збірну

бути корисною моїй Україні, її

України, але через проблеми зі здоров’ям його не відпустили на гру за

відбудові та піднесенню.

кордоном. Тоді Івана зацікавив інший спорт – танці на візках. Уже під

час своєї баскетбольної кар’єри хлопець знайомиться на відпочинку з

Я вірю, що спільними силами ми

зможемо подолати

дівчиною, яка була чемпіонкою світу з паратанців. Це неабияк його за-весь морок навколо,

цікавило. Він дістав контакти тренерки збірної України, а повернувшись

бо "...ПЛАЧ НЕ ДАВ

з відпочинку, знаходить майбутню партнерку. Разом з тренеркою вони

СВОБОДИ ЩЕ НІКОМУ,

інтерпретували рухами візка рухи танцюристів. Уже за рік, у 2008, пара

А ХТО БОРЕЦЬ — ТОЙ

поїхала на перше змагання, і це одразу був чемпіонат світу. Хоч вони

ЗДОБУВАЄ СВІТ!"

21

були новачками, але змогли обійти 10 пар та посісти

хоча б на секунду зможе їх вивести з цього глибокого

18 місце. Іван на цьому не зупинився, продовжував

заціпеніння. Так він вигадав гасло «Я не можу стріля-тренуватись. Так здобув свої найвищі досягнення у

ти, але вмію співати» й розпочав свою волонтерську

спорті – друге місце у світі та перше в Європі.

діяльність. Він помічав, як люди зупинялися біля нього

Але танці не стали кінцевою зупинкою у твор-й на мить забували про весь жах, який відчував кожен

чому шляху хлопця. З народження у Івана був музич-в перші дні війни. Його вуличні концерти тепер були

ний слух і голос. «Щойно почав говорити, одразу став

не тільки для розваги й заробітку, а й для допомоги

підспівувати різні пісні, які грали по радіо», – так він

бійцям. Протягом цих двох з половиною років Іван

згадує про першу свою зацікавленість до музики. У

Заміга провів 300 концертів і зібрав майже пів мільйо-підлітковому віці відучився два роки в музичній школі

на гривень на допомогу армії. Об’їхавши всю Україну, за класом фортепіано. А в 16 років вирішив, чому б

він дістався аж до самого Парижа і всюди на своєму

йому не опанувати ще один музичний інструмент. Так

шляху залишав слід української пісні.

до чудового голосу додалась гітара.

Уже сплинуло майже два роки з того моменту, як

Хлопець часто поринав у різні авантюри. Якось

я йшла тим жовтневим вечором. Але спогад цей лиша-прийшло спекотне літо, почалась відпустка. Грошей

ється і досі. Мабуть, саме ця сила духу, цей емоційний

було небагато. Несподівано у Івана з другом виникла

заряд та вогонь, який виблискує в піснях Івана Заміги, ідея: взяти дві гітари, намети, заправити стареньку

привертають увагу до нього. Пройшовши крізь всі пе-Таврію і поїхати на море грати на пляжах. І це був успіх.

решкоди, які підготувало йому життя, досягнувши

Вони не тільки змогли заробити на життя під час поїзд-успіху у спорті, творчості, він завжди дивився вперед

ки, але й привезли трохи коштів додому.

і йшов назустріч новим пригодам і викликам.

Тоді Іван усвідомив, що може цілком добре за-Чи є бар’єри для людей, в яких всередині б’є

робляти на музиці. Повернувшись до Києва, він розпо-полум’я? На прикладі Івана Заміги можна побачити, чав свої концерти столицею. На початку це було всього

що ні. Інвалідність, життєві негаразди не можуть стати

пару разів на тиждень між роботою та тренуваннями

на заваді тим, хто прагне жити вільно, повно і яскраво.

з танців. Їздив на метро в різні райони Києва, маючи

Немає людей з «обмеженими можливостями», бо у

одну гітару та гучномовець. Поступово Іван накопичу-наших бажань і мрій немає меж. Сила духу – це вміння

вав кошти з виступів, а звільнившись з роботи, почав

йти туди, де страшно, де важко, але де є омріяна мета.

ще серйозніше займатись діяльністю вуличного артис-Це вміння підкидати хмиз у вогонь, що палає в душі, та. З часу придбав професійне обладнання, кілька мі-навіть коли навколо все зриває буревій незгод.

крофонів, одну автівку, а пізніше й другу. Це допомогло

йому легко пересуватись між різними точками вже не

тільки Києва, а й України. Так про Івана Замігу почало

дізнаватись більше людей з усієї країни.

24 лютого 2022 року – день повномасштабного

вторгнення росії. Тоді кожен тією чи іншою мірою відчував страх, розгубленість, біль та нерозуміння того, що

робити далі. Десь на третій день після початку відкритої агресії рф Іван приїхав з Києва до рідних у Кривий

Ріг і відчув, що не може більше сидіти вдома, хоче теж

якось допомагати країні в цей важкий час. Співак зрозумів, що в такі темні часи людям потрібна музика, яка

22

Надія Дьолог: Історія

однієї фехтувальниці

Уявімо собі дівчину. Дівчину, у якої ще все життя попереду.

Дівчину, яка ясно посміхається і… Сидить на інвалідному візку.

Живе ця дівчина в селі Тарасівка, Тячівського району, де ніхто

не пророкує їй щасливого життя. Чи життя взагалі. Де кожен, кому не

шкода слів, уже сказав, що вона приречена на вічне існування без освіти, без життєвих радощів і, що вже там казати, точно без спорту.

Вероніка Ковтун

Надія Дьолог і сама не була впевнена в тому, що зможе відшукати

своє щастя з ураженням опорно-рухового апарату. Воно й не дивно, адже

16 років, с. Золочів Харківської

слова оточення завжди дуже впливають на сприйняття себе і сприйняття

області

світу. І якщо кожного дня вислуховувати, що твоє життя приречене, то не

Іноді я пишу під псевдонімом

зі своєї волі можна подумати, що це і справді так. Але ж неможливо так

Роні К. Народилася і наразі

просто відпустити свої мрії і змиритися з тим, що ти приречена. Та й чи

проживаю в селищі Золочів

потрібно? Це питання, відповідь на яке Надія шукала ще з того моменту, Харківської області. За свої 16

років перепробувала купу різних

як отримала ураження грудного відділу хребта. А отримала вона його у

занять. Але зрозуміла, що

віці 10 років, коли впала з черешні.

обожнюю писати (ще музикою

Аж ось відбулося чарівне знайомство зі спортом у Закарпатському

займаюся). І вже маю невеликий

досвід у написанні різних творів.

«Інваспорт». Дівчині запропонували поїхати до рекреаційного табору.

Брала участь у краєзнавчій

Саме там вона зрозуміла, що може жити. Що вона може бути тим, ким

конференції, де моє дослідження

сама захоче, може працювати і вчитися. А найголовніше може бути осо-про долю моєї родини знайшло своє

бистістю і може бути самостійною. Так почався шлях української фехту-місце у збірці «Моя Батьківщина

вальниці Надії Дьолог, яка зараз є прикладом сили духу для багатьох.

– Україна». Мої тези з роботи про

Григорія Сковороду були також

Спорт відкрив для Надії численні можливості, адже перш за все це

надруковані у збірці. Минулого

спосіб зміцнити здоров’я і загартувати характер. Таким чином, регулярні

року я взяла участь у конкурсі

тренування допомогли Надії здобути самостійність, адже, зміцнивши

«Успіх усупереч», де мій твір про

Наталію Кобринську надрукували

руки, вона зрозуміла, що може жити активним життям.

у книзі.

Зараз Надія Дьолог – відома спортсменка, багаторазова пере-можниця чемпіонатів світу і Європи з фехтування. До прикладу, вона

виборола друге місце у шаблі категорії В на кубку світу з фехтування на

візках 2024 року, який проходив у Варшаві в Польщі з 4 по 7 липня, де

зібралися понад 120 спортсменів з 23 країн.

23

Але у Надії є досягнення і поза спортом. Вона

успішно закінчила УжНУ і є дипломованим соціаль-ним працівником. Надія всіма силами намагається

допомогти іншим людям, які опинилися на візку. Вона

привертає увагу до створення інклюзивного простору.

Надія говорить, що Україні ще є куди рости в цьому.

У 2024 році Надія офіційно кваліфікувалась

на паралімпійські ігри в Парижі. Сама спортсменка

коментує це так: «Якби мене хтось запитав три місяці

тому: “Надійко, ти переможеш?”. Я б сказала, що ні. Тому

що я розумію рівень фехтування. Але, напевно, у Бога були

зовсім інші плани на моє життя. Це найдивовижніша річ, яка сталася зі мною 2024 року».

І підсумувати я хочу словами самої Надії:

«Мені говорили, що після падіння з черешні я жити

не буду – я ЖИВА. Потім говорили, що сидіти не зможу.

Мені говорили, що я не зможу прожити без сторонньої допомоги – я ЖИВУ. Говорили, що я не зможу навчатися в

університеті: “Ти кожного дня ходиш на пари? Це ж так

важко…”. А я провчилась 5 курсів на стаціонарі в УжНУ.

Говорили, що у мене занадто складна травма хребта для

фехтування. Говорили, що я не зможу досягти нічогісінько

d цьому виді спорту – я ЗМОГЛА».

Віра в себе – ключ до успіху. Йти до своєї мети

крок за кроком – правильний шлях. І навіть якщо

весь світ говорить, що ти не зможеш, не здаватися –

це складно, але необхідно. Кожна людина унікальна

і кожна людина по-своєму сильна. І всі перешкоди

можна подолати наполегливою працею, силою волі і

натхненням творити щось по-справжньому унікальне.

Вірте в себе! Вірте в інших людей! Йдіть до мети!

І підтримуйте усіх, хто хоч на секунду зневірився.

Успіх починається з однієї людини.

І ця людина – Ти.

24

25

Лейлі

Бабаніязова

15 років, м. Зіньків Полтавської

області

Я навчаюся в дитячій художній

студії «Da Vinci». Захоплююсь

мистецтвом, оскільки воно

допомагає мені розкритися

як особистість та автор. Я

люблю ставити перед собою

цілі й досягати їх, адже вірю,

що завдяки наполегливій праці

можна усього досягти. Я часто

беру участь у всіляких конкурсах, отримую різноманітні грамоти

з призовими місцями та

спецвідзнаками. Нещодавно стала

переможницею конкурсу «Рєпін

об’єднує світ». Виставка робіт

конкурсу відбувалась в Харківській

області. Ці невеликі перемоги

мотивують мене рухатися

вперед.

26

27

Воля Нескореного

до життя

Він з дитинства любив читати твори про мужніх і сильних духом

людей. Це були повісті Джека Лондона, Ернеста Гемінґвея, за

якими Віктор Дикий засвоїв найголовніші істини: життя – це

найпрекрасніша річ, яка дарована людині природою існування, а людина –

сильніша за обставини, «людину можна знищити, але не можна перемогти...».

Давно цікавимося життям нашого земляка Віктора Миколайовича

Дикого. Учні нашого закладу освіти про нього написали творчі роботи, створи-Єлізавета

ли відеофільми, провели уроки мужності. Ми знали про бойовий шлях, який

пройшов доброволець Дикий у 2014–2015 роках, його спортивні перемоги.

Шевченко

Віктор Миколайович у 2015 році отримав поранення в ногу, коли захищав

Дебальцеве. Він говорить так: «Коли я йшов воювати у 2014 році, страшенно

17 років, рідне м. Лиман Донецької

боявся, що залишусь без ніг чи рук. Після поранення і повернення до мирного

області (місце проживання -

життя вирішив спробувати себе в Іграх Нескорених. З того часу мій світогляд

м. Дніпро)

змінився, адже поруч зі мною проявляли силу волі надзвичайні люди, у яких

не було ніг та рук, які мали значні ушкодження тіла. Вони прийшли на Ігри

Я з містечка Лиман, яке у 2022 році

не для перемоги у змаганнях, а для перемоги над собою і своїми фізичними

пережило окупацію та деокупацію, до

можливостями». Віктор Миколайович у легкоатлетичних змаганнях мав

цього часу перебуває в зоні активних

срібні та золоті медалі, у 2020 році визнаний одним із кращих спортсменів

бойових дій.

Донеччини. Згадуючи той період, каже, що тоді наче хотів набігатися на

У зв’язку з вимушеною зміною

все життя. Читачі зрозуміють смисл сказаного, дізнавшись про його життя

місця проживання перевагу надала

з 2022 року.

дистанційному навчанню в рідному

З перших днів війни Нескорений (так лиманці називають Дикого

закладі освіти – Лиманському ліцеї № 1.

після його перемог у змаганнях паралімпійців) – на захисті батьківщини.

Герої сьогодення живуть серед нас.

Воював під Ізюмом, Бахмутом. Узимку 2022 року його батальйон вів бої

Історію одного з них я розповідаю у

під Кремінною. Віктор згадує: «Ми стояли за 150 метрів від кацапів. Зранку

своєму нарисі: ветерана АТО, учасника

26 грудня все було спокійно, я відніс до штабу рації і тепловізор на зарядку, україно-російської війни, активіста

назад на позиції приніс ящик з боєкомплектом. І вже був вільним після

й очільника спілки ветеранів АТО та

двогодинного чергування. З побратимами-земляками біля бліндажа пили

десантників Лиманщини, переможця

каву. І в цей час прямо нам під ноги прилетіла міна. Мене відкинуло на окоп.

Ігор Нескорених 2018 року – Віктора

Прийшовши до тями, підняв голову і зрозумів, що ніг у мене немає. Поглянув

Миколайовича Дикого. Він мене

на годинник – 13.50, побачив метушню навколо, але до мене не підходили…

надихає на подолання труднощів.

Я вирішив, що останнє, що бачу у своєму житті, – це ялинки. Через деякий

Вірю, що ми гідно пройдемо

час знову звів очі на годинник – 14.00. Я живий. І тоді до мене дійшло, що

випробовування,

і

маю шанс вижити. Я почав звати на допомогу…»

переможемо ворога.

Побратими наклали пораненому три турнікети, бо, окрім ніг, які

трималися лише на шкірі, була сильно пошкоджена рука, викликали ева-28

куаційну бригаду й відправили до Лиманського стабі-Він із тих, хто не впав духом, хто надихає інших

лізаційного пункту. Дикий розповідає: «Наша Оленка, на боротьбу, на життя.

бойова медикиня, на псевдо Панда, робила необхідні

медичні маніпуляції і постійно повторювала, що все буде

З 30 травня до 2 червня в Києві проходили п’яті

добре. Я їй вірив і просив, щоб мене довезли до шпиталю

національні Ігри Нескорених 2024. У них взяли участь

живим, бо обіцяв доньці станцювати на ї весіллі…» Потім

329 ветеранів та ветеранок з усієї України, які проде-були операції в Краматорську, пізніше – лікування в мі-монстрували справжню нескореність духу й довели, що

сті Дніпрі. Йому ампутували обидві кінцівки. «Уже тоді

їхня воля сильніша за тіло. Саме під таким гаслом проя чітко розумів, що за будь-яку ціну навчусь ходити на

водилися ці змагання. Ми розуміємо, що для героя цієї

протезах», – наголошує Віктор.

розповіді та багатьох інших, чиє тіло понівечила війна, ці змагання стають поштовхом до бачення майбутнього.

А далі почалась боротьба за повноцінне життя.

Віктор Миколайович успішно виступив у змаганнях: брав

У Львові військовий отримав механічні протези за дер-участь у стрільбі з лука, на візочку грав у баскетбол та був

жавною програмою і почав учитись заново ходити. Його

на біговій доріжці (у візку, бо поки що мріє про хороші

надійною підтримкою стала сім’я: сини, дружина і, звісно, функціональні електричні протези). Відбіркова комісія

маленька донечка Вікторія. Їхня віра, підтримка підси-оголосила учасників майбутніх міжнародних ігор.

лювали бажання жити. Попри надзвичайний біль, він

щодня робив зарядку, ставав на протези і продовжував

Віктор Дикий каже: «Я обожнюю життя. Воно

учитися ходити...

прекрасне і безцінне. Якщо доля дала нам – тим, хто

пройшов пекло війни, можливість жити, то потрібно

Наразі Віктор, який ще проходить реабілітацію, використати цей шанс до кінця. Я зневажаю тих, хто

винаймає житло в Києві. Він ходить на тренування у

здається і перестає боротися. Найдієвіша реабілітація –

спортивний зал поблизу дому. Має сторінку в мережі, це ваша віра, любов рідних та спорт, які повертають до

свої успіхи фіксує на відео. А ми, звісно, переглядаємо

звичайного життя, підвищують самооцінку, дають змогу

його сторінку та впевнюємося в тому, наскільки вели-подивитися на власне життя з іншого кута». Пишаємося

ку силу духу має ця людина. Після поранення Віктор

нашими героями. Вони є для нас взірцем. Пишаємося

Миколайович обіцяв, що буде не тільки ходити, а й бігати.

тим, що ми українці. І перемога буде за нами.

Навесні 2024 року ми бачили його світлини з тренувань

на спортивному полі та відео, де грає з донечкою у міні-футбол, дарма що м’ячиком слугувала поки що повітряна

кулька. Ролик був озвучений сучасною піснею «Люди-титани»:

А ми ще, а ми ще повоюємо,

А ми ще, а ми ще потанцюємо!..

Ти металом зціли наші рани,

Бо ми – люди, ми – люди-ТИТАНИ!

Люди-титани – це ті українці, які внаслідок тяжких

поранень отримали різні ступені інвалідності, хто вчить

кожного з нас, як потрібно любити життя, як потрібно

любити свою країну і знаходити нові можливості продовжувати бути корисними навіть з певними фізичними

обмеженнями. Ця пісня про самого Віктора, який давно

став для нас прикладом.

29

Нескорені нас надихають,

ми ними пишаємося!

Патріотизм, як і честь, виховує великих, сильних людей, які не

рахуються з ціною свого життя й здатні пожертвувати ним

заради рідної землі. Це породжує впевненість у собі, волю

в перемогу, віру у свою націю, свій народ, він перетворює людину, яка

не відчуває страху й болю, йдучи впевнено та зухвало до своєї мети.

У кожного по-різному проявляється почуття патріотизму. Один

Катерина

зробив татуювання з тризубом, другий поставив на робочому столі си-Козакова

ньо-жовтий прапорець, третій одягає на свята вишиванку. Бувають такі, хто зовні не демонструє, проте є справжнім патріотом своєї країни. Про

це поняття судять не за словами, а за справами людини. Бути патріотом

14 років, с. Ярова Донецької

означає поважати себе, відповідати за свої вчинки, слова, поведінку, бо

області

ти є представником своєї нації, ти – країна!

Я навчаюся в 9 класі Ярівського ліцею

Нескорений Віктор – захисник і переможець. В. М. Дикий – до-Лиманської міської ради. Дуже мрію

броволець-патріот, одним із перших став на захист держави, боровся

про мир, щоб діти більше не боялися

за єдність країни.

вибухів, щоб вони могли гратися на

вулиці, ходити до школи, не думаючи

В родині Диких Миколи та Валентини в селі Степовому

про те, чи вціліє їхній будинок. Мрію, Близнюківського району Харківської області в 1979 році народився хлоп-щоб ми всі могли жити спокійно і

чик Віктор. Він ріс слухняним та розумним на радість батькам. Навчався

щасливо.

в Садовській школі, захоплювався футболом та хокеєм, брав участь у

Війна змінила мене. Я стала більш

змаганнях. Але щасливе дитинство закінчилося, коли від тяжкої хвороби

дорослою, відповідальною, більш

у 1986 році померла мама Валя, а беззахисний першокласник залишився

самостійною. Ціную кожен день,

з татом.

кожну мить, проведену з рідними. І я

вірю, що одного разу все буде добре.

Після закінчення школи Віктор вступив до Слов’янського авіацій-но-технічного училища, але через деякий час його призвали на строкову

Ми сильні, витримаємо все. Адже ми

службу. Згодом одружується і працює диспетчером на залізниці в місті

– українці!

Лиман Донецької області, одночасно навчався в Харківському держав-ному університеті залізничного транспорту. Так би й котилося життя

своїм уторованим шляхом, якби не страшні події 2014 року, які сколих-нули всю Україну. Відсиджуватися вдома, коли ворог захопив частину

рідної держави, Віктор не міг. У липні 2014 року Віктор Дикий вступив

до лав добровольчого батальйону «Артемівськ», який сформували на

Дніпропетровщині. 13 лютого 2015 року бійцям батальйону, у складі

якого був і Віктор, доручили евакуювати із селища Жовтневе декількох

30

школу витримки й мужності. Поряд завжди родина, друзі, побратими, а загартовування спортом, війною

не дозволяє йому впасти духом. Віктор – це переможець! Недарма ж батьки дали таке ім’я. Обіцянки

Віктор тримає, він не тільки вже ходить, а й продовжує

брати участь у міжнародному заході Invictus Games Vancouver Whistler 2025 як представник Донеччини.

Нещодавно долучився до дружнього матчу з баскетбо-лу на кріслах колісних серед учасників збірних Invictus Games та United States Air Force Trials.

Зранку прокидаєшся і живеш день із думкою:

«Що б там не було, я не здамся!». Потім бачиш навколо

поранених. Супротивники вели вогонь з відстані 20–30

таких самих людей, сильних і впевнених у майбутньо-метрів. Віктора тоді поранило в ногу... Пізніше було

му. Всі перемоги Нескорених – це перш за все пере-лікування в шпиталі. Потім повернення до мирного

мога над собою.

життя: продовжив працювати енергодиспетчером у

Лиманській дистанції електропостачання Донецької

Щира подяка вам, наші герої!Вас величаємо й

залізниці. В родині народилася донечка.

віримо безмежно!

Громадянська позиція, героїзм Віктора

НЕСКОРЕНІ нас надихають, ми ними пишає-Миколайовича відзначені нагородами: медаллю

мося! Бо ми і є Україна!!!

«Захиснику Вітчизни», медаллю «За жертовність

і любов до України» Патріархату Київського і всія

Руси-України, пам’ятним нагрудним знаком «30 років Збройним силам України», пам’ятним орденом

«Незалежна Україна». Віктор Дикий тричі з 2018 року

брав участь у національних відборах Ігор Нескорених і

в національному відборі до збірної Ігор Воїнів та вибо-рював призові місця. Пішов, щоб довести собі важли-вість міцності духу та перевірити, на що він спромож-ний. За підсумками змагань він мав золоті та срібні

медалі. У 2020 році був визнаний одним із кращих

спортсменів Донеччини.

З початку війни Віктор Дикий знову на захисті інтересів держави. Воював під Ізюмом, Бахмутом, Кремінною. 26 грудня 2022 року, виконуючи бойове

завдання під Кремінною, наш Нескорений був сер-йозно поранений. Переніс тяжкі операції у воєнному

шпиталі м. Дніпра, проходив лікування в реабілітаці-йних центрах країни. Було довге й важке фізичне відновлення. А морально він сильна людина, бо пройшов

31

Успіх – це здатність крокувати від однієї невда-

чі до іншої, не втрачаючи ентузіазму

В. Черчилль

Коли надію втратив – одуження ще є,

Натхнення треба мати – цінуй життя своє!

Спинись, відчуй, послухай – плекай життя своє!

Це дар єдиний Бога – життя навколо є!

Це боротьба з самим собою, це бій з нудьгою і журбою, І тільки ти лицар життя – завжди казав собі це я!

Єгор Крохмаль

Якщо немає вітру,

17 років, с. Нова Долина

Одеської області

беріться за весла

Я захоплююсь ретроавтівками,

(латинська приказка)

антикваріатом, історією

минулих років та англійською

мовою. Думаю, що в мене є такі

позитивні риси характеру, як:

нас, Хочу розповісти про себе, про свій життєвий шлях. Скільки

себе пам’ятаю – маю інвалідність (ДЦП), пересуваюсь на

комунікабельність, серйозність,

інвалідному візку. Таких, як я, дуже багато. Але у кожного з

постійність, доброзичливість,

навіть фізично здорових людей, завжди є свій спрямований вибір.

розсудливість. Але інколи я буваю

Я дотримуюсь думки, що життя – найвища цінність, тож яким би воно не

занадто суворим, сумним та

було – це безцінний дар, яким людина повинна дорожити навіть тоді, песимістичним. Пріоритети, які

керують моїм життям, – добро,

коли в ньому більше смутку, ніж радощів.

справедливість, сім’я, здоров’я,

Я пішов у перший клас до звичайної школи. Точніше, мама відво-духовність, саморозвиток, любов

до рідної країни. У майбутньому

зила мене на заняття й чекала увесь час доки тривали уроки. Незважаючи

хочу вступити до університету

на те що в мене була щира та відповідальна вчителька, діти все одно

та здобути професію психолога,

дивились на мене як на привида, проводжали поглядами.. Я відчував, тому що робота повинна

що я не такий як усі. І це відчуття було постійним, воно було завжди зі

приносити задоволення і бути

мною, попри підтримку дорослих. Але я навчився ходити з милицями. Так

позитивною частиною життя.

я намагався наблизитись до здорових дітей; багато займався навчанням

вдома і перейшов з 1 класу одразу в 3-й; брав участь у шкільних святах.

Але у зв’язку з діагнозом мені терміново призначили складну операцію. Післяопераційна реабілітація була дуже важкою: постійний біль

вдень і вночі. Я зовсім не міг пересуватись, був прикутий до ліжка трива-32

лий час. Це була втрата надії, впевненості, я перебував

у глибокому смутку, порожнечі, відчаї. Я відчував лише

душевний та фізичний біль… Аж раптом згадав життєву

позицію своєї улюбленої письменниці Л. Українки:

«Ні, я хочу крізь сльози сміятись, Серед лиха співати

пісні, Без надії таки сподіватись, Жити хочу, Геть думи

сумні!» Згадав життя Т. Шевченка, В. Симоненка, М.

Коцюбинського, В. Стуса, що було несправедливо ко-ротким. Але, можливо, наперекір важкій долі вони

зуміли збільшити його цінність своїми творами, діями

і стали безсмертними.

Я почав перемагати себе, насамперед свій душевний біль. Більшою мірою людина є господарем

своєї долі, яку творить ї характер, знання, глибина

розуміння сенсу життя. Я вирішив займатися фізичними вправами, навчився ходити з ходунками та па-лицями. Це виснажлива праця, але вона була цього

варта! Також багато часу я приділяв самовихованню, брав участь у конкурсах, олімпіадах. Здобував призові

міста та зміг неодноразово отримати диплом стипен-діата (всупереч тому, що в мене поганий зір та швид-ка втома). Я дотримався слова, яке дав самому собі

– закінчив 11 клас із золотою медаллю! На останньому

дзвонику я стояв поруч зі своїми однокласниками. Для

мене це був великий успіх, велике досягнення! У майбутньому мрію здобути фах психолога.

Підсумовуючи сказане, хочу наголосити, що моя

історія – це оповідь звичайної людини. Сенс життя в

тому, щоб жити і виконати своє призначення навіть

тоді, коли це надзвичайно важко.

33

Сильні духом.

Я та мої діти

Автобіографічний нарис

Хвороба – це не вирок,

а унікальна можливість

для досягнення високих цілей!

Мамині слова

Пролог

Нікіта Бабенков

н

Я сиджу за комп’ютером у своїй кімнаті та збираюся з

думками, щоб написати про сильних духом людей.

На столі лежать дві великі купи малюнків, розставлені

17 років, м. Київ

евеличкі розмальовані гільзи. На підвіконні та підлозі стоять великі

Я киянин, що пишається своїм містом.

гільзи, але цей вбивчий метал перетворився на витвір мистецтва, Маю високі досягнення в олімпіадах, який ми зробили разом з моїми дітьми. Мої діти – мої особливі діти, всеукраїнських конкурсах, став лауреатом

мої герої, моя підтримка та моя гордість!

премії Київського міського голови за особливі

досягнення молоді в розбудові столиці

Рік тому в мене з’явилась ідея проєкту «Сонячні долоньки»

України – міста-героя Києва у 2023 році

для дітей з особливими потребами. І все закрутилось, як кажуть: (номінація «Внесок у розвиток молодіжного

«Господь мене веде». А я вірю та роблю, щоб не шкодувати про те, руху»). Мені подобається створювати

що не зробив.

постери, проєкти, які підтримують, мотивують, навчають, допомагають. Я

Як все починалось та що з того вийшло

добре розумію потреби та проблеми дітей

з інвалідністю, оскільки теж маю проблеми

Коли я був ще малим, моя мама часто мене брала на заходи, зі здоров’ям. Щоб підтримати таких дітей

які вона робила в школі-інтернаті для дітей з особливими потреба-і сприяти їхньому творчому залученню, я

ми. І от я одягнув парадну форму юного залізничника й пішов до ке-організовую творчі проєкти для дітей з

рівництва цієї школи розповісти про свій проєкт та поділитися сво-особливими потребами. Я є ініціатором

їми ідеями. Мої пропозиції підтримали, і почалась підготовка, щоб

та організатором проєкту «Розмалюй

особливі діти зі всієї школи могли приїхати на безплатну екскурсію

гільзу – врятуй пораненого бійця» для дітей

на Київську дитячу залізницю. Паперове зволікання, узгодження, з інвалідністю (2024); молодіжного конкурсу

есе «Я маю право на…», присвяченого Дню

погодження – все було зроблено. Діти мали можливість побувати в

юриста України (2023); Всеукраїнського

музеї, їхали потягом, де я був їх старшим провідником. Тоді в депо

конкурсу малюнків «Залізниця очима дітей»

їх зустрічали найкращі викладачі, які розповідали та оглядали ло-

(2023) та Міжнародного конкурсу малюнків

комотив, катали на дрезині. Для мене найвища нагорода, коли діти

«Дитячі мрії про майбутнє без війни»

починали сміятися, бо їм дуже сподобалось їхати на дрезині.

(2024). Більше про цю свою діяльність я

розповідаю у своєму творі.

На початку листопада, на день залізничника, у мене було

заплановано оголошення конкурсу малюнків для дітей школи. І от

34

напередодні ввечері я вийшов на вулицю пройтися, з маленького конкурсу для однієї школи утворився

бо дуже боліла голова. Розмірковував про конкурс, великий Всеукраїнський конкурс.

як краще зробити та чи варто його робити взагалі.

Підіймаю голову і бачу в небі янгола. Це була хмара у

Для проведення конкурсу такого рівня необхід-вигляді янгола, що мала дуже чітке й виразне відобра-не поважне журі, місце для засідання журі. Директор

ження. Відтак я зрозумів, що треба, обов’язково треба

Інституту дизайну та реклами Національної академії

робити конкурс малюнків «Залізниця очима дітей».

керівних кадрів культури та мистецтв погодився зустрі-Подивився на хмару ще раз ‒ янгол розкрив крила!

тися зі мною. Найцікавіше, що академія розташована

Я подумав про те, що це було якесь мені знамення, на території Києво-Печерської лаври. Борис Павлович

якийсь символічний знак для мене, щоб розпочинати

(директор інституту) сказав, що підтримає мене, виді-діяти!

лить авдиторію для проведення засідання членів журі.

А ще він наголосив на тому, що я роблю правильну

справу. Радість мене переповнювала від усвідомлення

того, що ми будемо робити божу справу у святому місці

‒ оцінювати малюнки особливих дітей з усієї України.

Хто ж буде головою журі; як підготувати дипломи, призи? Не один день про це я розмірковував.

Дизайн дипломів я розробив сам, а на призи купив

книги про видатних художників України (добре, що

я гарно склав вступні іспити до коледжу і за результа-тами навчання отримав стипендію). Після тривалих

роздумів я вирішив написати листа голові Південно-Західної залізниці АТ «Укрзалізниця» з пропозицією

стати головою журі конкурсу. Чомусь тоді подумав про

зухвалість свого рішення, навіть боявся, що за це мене

можуть вигнати з дитячої залізниці. Проте сподівався, що там хоч будуть знати, що діти малюють та їхні мрії

пов’язані із залізницею і що саме залізницю бачать

потужною силою, яка є допоміжною ланкою в нашій

боротьбі за Перемогу.

Зробивши оголошення в школі про проведен-Усе складалося дуже добре, окрім мого стану

ня конкурсу малюнків «Залізниця очима дітей» для

здоров’я. З кожним днем мені ставало все гірше й гір-дітей з особливими потребами, я ще склав кілька вір-ше. Окрім мого основного захворювання, мене весь

шів про залізничників та залізницю. Про мій конкурс

час мучив нестерпний головний біль. Засідання журі

дізналися особливі діти Києва, Броварів. Інформація

я мужньо витримав. Розповідав про роботи та зусилля, поширилася інтернет-мережею, мені почали телефо-умови, в яких малювали діти, що діти з Краматорська

нувати з різних регіонів України, повідомляючи про

малювали при свічках, а дівчинка з Тернопільської об-своє бажання взяти участь у конкурсі. Неймовірне

ласті мріє проїхатися потягом, що Іван має поранення

хвилювання охопило мене від усвідомлення того, що

та намалював малюнок із символічною назвою «Потяг

35

– Перемога!». Поліна погано бачить, але намалювала

різнокольоровий потяг, а Сашкові з Броварів тяжко малювати, але він дуже старається та хоче довести своєму татові, який його покинув, що він зможе вибороти

перемогу в конкурсі. А перша робота, яка прийшла на

конкурс, була з деокупованої території Лиманського

району Донецької області. Молодь з Коломиї брала

участь поза конкурсом, бо їм за двадцять років, але

вони дуже хотіли та намалювали чудові малюнки.

Визначені всі переможці, всі оголошення

зроблені, відправлені всім подарунки та дипломи.

Перший семестр у коледжі закінчився, почались ка-нікули, а мене поклали в лікарню. Незрозумілий головний біль – роблять МРТ. В голові знаходять величезне

утворення. З моїм захворюванням довго не живуть, Перша робота, яка приходить на конале ця новина мене просто шокувала. Все, я своє вже

курс, завжди знакова. Коли я побачив стіни та дзвіни-віджив. Ці думки весь час були в моїй голові. Лікар

цю Софії Київської, яку намалював Сашко на великому

сказав, що необхідно робити операцію. Я вийшов з

форматі, – я зрозумів, що наша Перемога вже близько, кабінету з розумінням того, що мені залишилось геть

і війна скоро закінчиться, бо на те Господь благослов-трішки жити. Якраз у цей момент зателефонувала з

ляє. Робіт приходило все більше й більше: долучились

Кременця пані Людмила, розповіла про те, що пода-учасники з Польщі, Німеччини, Канади та з України.

рунки та дипломи розвезли по селах області. В одній зі

Діти, які брали участь у попередньому конкурсі, при-шкіл (коли приїхали та сказали директору, що особлива

учениця школи перемогла у Всеукраїнському конкурсі

силали роботи вищого рівня виконання, і це мене дуже

малюнків), директор зібрав всі класи на лінійку й уро-тішило. В положенні про конкурс прописано, що учас-чисто вручив дитині диплом та подарунок. Яке це було

ники отримають електронні дипломи. Це ж мої діти!

неймовірне піднесення для дитини! А в кінці розмови

Як вони постарались та намалювали чудові роботи, і

куратора регіону сказала, що такі конкурси дуже по-для них повинні бути подарунки. «Я все зроблю, щоб

трібні та діти чекають на продовження.

вони в них були!» ‒ так я думав. Безкінечні листи до

різних організацій та фондів з проханням допомогти з

Наступного дня прийшло відео від дітей з

подарунками для переможців. Понад двадцять листів!

Краматорська. Вони дякували за конкурс, бажали мені

Здавалось, що вже надії немає, але я вірив, бо дуже

одужання й хотіли приїхати до мене на гостини. От як

хотів, щоб мої діти мали подарунки. І все вдалось, бо

залізниця нас з’єднала. І в цей момент я зрозумів, що

добрі люди допомогли! Усі разом! Відтак шістдесят

конкурс малюнків потрібен, що вони ‒ «мої діти» і мені

необхідно робити міжнародний конкурс малюнків, бо

переможців отримали по п’ять книжок у подарунок.

«мої діти» повинні бути переможцями міжнародного

Мені це вдалося! Засідання членів журі було як свято

конкурсу. Наступного дня я зробив оголошення про

мрій моїх дітей. Свято миру, любові та Перемоги!

міжнародний конкурс малюнків «Дитячі мрії про май-Я вже ледь стояв на ногах: нестерпний біль, вже

бутнє без війни» для дітей з особливими потребами.

не чув на ліве вухо. Через кілька днів мене проопе-36

рували. Після того була реабілітація. Той період я не

згадую, а йду далі.

Я йду далі. Поки я живий, буду робити все для

моїх дітей. Я знаю, як ніхто, що значить мати інвалідність та як за це вішають ярлики: «Інваліди – розумово

відсталі й не можуть гарно вчитися. Що вони можуть?

Інваліди ж не спроможні перемагати в олімпіадах, всеукраїнських конкурсах. Важко у світі жити за таких

суспільних стереотипів! А мої діти мають можливість

себе проявляти у творчості, і це завдяки моїм зусиллям!

Вони спроможні перемагати навіть у міжнародних

конкурсах, бо такі діти – найкращі, і вони відчувають

мою любов та підтримку. Найголовніше ‒ для таких

дітей бути потрібним та на реальних справах відчути

свою потрібність. Тому я й організував Всеукраїнський

проєкт «Розмалюй гільзу – врятуй пораненого бійця».

Гільза – частина вбивчого металу,

Що ворог кинув нам із вами на поталу.

Хай намалюють діти на ній багато сонця промінців, підтримують мій проєкт і будуть брати в ньому участь.

Так зможемо ми врятувати

Почалась робота, тяжка кропітка робота, бо вбивчий

життя героїв-бійців!

метал перетворювався на витвори мистецтва, які по-Не встиг я дати оголошення про початок проєк-винні врятувати наших поранених бійців. Діти з осо-ту, як уже з різних куточків телефонують і кажуть, що

бливими потребами рятують життя наших поранених

захисників. І це не пусті слова чи якась жадана мрія, а

конкретні дії та результати. Уже пройшов перший аук-ціон, і на отримані кошти купили вісімдесят тактичних

переносок, які відправили хлопцям на передову. Ми

разом вже змогли врятувати вісімдесят бійців. Хлопці

захищають нас, а ми – особливі діти, рятуємо поранених бійців.

Робота продовжується, готуємося до нових аук-ціонів, щоб врятувати ще більше воїнів-захисників.

Ми сильні духом ‒ я та мої діти! І ми до-ведемо усьому світові, що наша єдність

і наш непереможний дух спроможні

творити дива!

37

Тут моя мужність

Тут моя мужність. У цьому куточку з людей. У цих, не завжди

вдалих жартах. У цих випадковостях, завдяки яким я встаю з

колін. Завдяки яким не страшний жар небезпек та негараздів.

Коли я знову закопалася в собі, коли хочеться від усіх закритись, мені не

дають розчинитися в такій пустій, в такій всепоглинальній зневірі. Коли

мною знов ніби пропасниця б'є і страх пробирає всі нервові закінчення, я знаю напевне, що є ті, хто готовий підтримати. Відчути мої приховані

сльози. Витерпіти мою злість. Хоча хтось казав, що потрібно сподіватися

Вікторія Стельмах

тільки на себе.

18 років, м. Фастів Київської

Я маю куточок з людей, які дають натхнення, пояснюють, що таке

області

любов. Вони всі різні. Близькі й далекі. Але скільки мотузок поєднує мене

з ними на одну коротку мить? Навіть не на хвилину... Зчиняє в мені бунт

Мене звати Віка, віднедавна я

і таку потужну хвилю. Тут моя мужність. Це – місце моєї віри. Там, де

стала студенткою. Пишу твори,

природа поєднується з текстами, з поезією, там починається сила. Там, допомагаючи цим країні, як

можу. Я мрію про те, щоб наша

де кажуть напівтоном, напівнатяком, що до тебе схильні, там, де бачиш

держава позбулася гніту будь-яких

бенгальські вогні у безкрайніх поглядах душ, там, де ніколи не холодно.

загарбників. Але для цього нам

Там, де я не мерзну. Це – мій світ. Який закінчується там, де безодня.

потрібно стати радикальними і

національно свідомими.

Скільки тут людей шукає своїх. І їх стане ще більше.

Я вірю, що маленьких місій не існує.

Дякую за те, що розумієте мене. Мене. Таку часом легковажну, Головне – мати достатнє бажання

смішну, незграбну, а зараз – тужливу. За ті всі слова, недосказані мовою, втілювати свою мету в життя.

десь над розумінням. І понад людською подобою. Там, де перемовляють-Я щиро вдячна членам журі за

ся тільки наші вічні серця без гріхів. Я сказала б більше, та хіба можна

можливість брати участь у

вмістити в один аркуш стільки слоїків із солодкими спогадами, хіба мож-конкурсах, створених для нашої

на описати ті душі, що лишилися на сторінках окремих збірок, окремих

молоді. Слід вчитися бути лідерами, подій, окремих історій, які ніколи мною не будуть забуті?

і ви нас на це надихаєте, показуючи, що навіть у найтяжчі часи можна

Розкішні слова тут недоречні. Яка тендітна межа між реальністю

радіти.

і моєю уявою, що я вже не розумію, що відбувалося насправді, а що

Зичу всім нам постійності,

лише зігрівало мене із середини, немов пригрілося біля мене м'якеньке

підтримки один одного та сили.

муркотливе кошеня.

Ангели обіймають нас

крильми!

І все нагадує про емоції. Їх було так багато! І вони всі такі різні, що, здається, це найвищий ступінь моїх почуттів за такий короткий

проміжок часу.

38

Тут моя мужність. У колі цих людей. І коли я розгубила всі свої

опори, то зовсім забула покликати котрогось із них. Заявити про те, що

турбує.

Моя свідомість тримається на трьох стовпах, один з яких є дружба.

І він все міцнішає і міцнішає, набираючи наснаги і розквітаючи, немов

та тендітна рослинка, завдяки простому збігу обставин, завдяки тому, що я повірила у краще і пішла у правильному напрямі. А хто мені його

підказав?

Цього року я не хотіла осені, немов передчуваючи довгі заливчасті

ї розмови з темними хмарами, ї перші приморозки, ї невблаганність

до зими, ї останній листок. Але я забула про те, що наші обігрівачі – це

згадки. Згадки про минуле, немов пічки, зігрівають нас і дають те, чого

немає насправді в реальному часі і просторі.

Я спираюся на минуле, не дивлячись у невизначене майбутнє. Не

ворожачи, що там буде. Але вдячна за те, що було.

Тут моя міць. В цих особисто моїх спогадах. Їх ніхто не вкраде і не

посягне на них. Вони – одне з найцінніших джерел для роздумів. Один

із найглибших сенсів, що закладений десь у глибинах пам'яті. Тому, коли

я втрачаю себе, я пригадую, якою я була, і стараюся відтворити свою

сутність за цим нарисом.

39

Данило Пенський

15 років, с. Кривуші

Полтавської області

Я навчаюсь у Кривушівській

гімназії Піщанської сільської ради в

інклюзивному 9 класі. У школі я вчуся

писати, читати та спілкуватися

з іншими. Мені подобаються уроки

малювання та праці. На них я

створюю вироби своїми руками, які

приносять задоволення мені та

іншим. Учитель каже, що в мене є

талант, і це мене дуже тішить. Я

впевнений, що творчість – це моя

сила.

Іноді мені важко вчитися, але я

стараюся. Я зможу стати кращою

версією себе, навіть якщо мені важче, ніж іншим. Кожен крок уперед, навіть

найменший, робить мене сильнішим.

Я зможу, бо не здамся!

40

Учні

Майбородівської

гімназії

12-13 років, с. Писарщина

Полтавської області

Цю відеопрезентацію про свого

«особливого» однокласника

Кіріла Григоренка створили учні

Майбородівської гімназії Піщанської

сільської ради: Григоренко Кіріл, Фіцнер Вікторія, Клочко Дар'я,

Підварчанська Поліна, Григоренко

Софія, Хачатурян Владислава,

Васильченко Дарина. Вчитель –

Яшкіна Анна.

Кіріл Григоренко – хлопчина, який

завжди наповнений енергією та

радістю. Він любить природу, в ній

знаходить багато натхнення. Він

старанно вчиться і мріє навчитися

багатьох різноманітних речей.

У вільній час він намагається

займатися творчістю, любить

малювати. У школі Кіріл знаходить

нових друзів та має змогу

самовиразитися.

41

Максим Золотько

18 років, рідна Миколаївська

область (місце проживання –

м. Кременчук Полтавської області)

Я маю вроджену серцеву хворобу. Разом

з рідними та лікарями все моє життя

– це боротьба за здоров’я. Зараз, через свій необачний крок, я опинився

в установах виконання покарань. Це

для мене було важкою подією. Згодом, адаптувавшись до нових умов, я почав

розуміти, що саме зараз в мене є час і

можливості для переосмислення свого

життя та вчинків. Я почав малювати

і у своїх роботах виражати те, що

мене турбує. Мої картини знайшли

підтримку серед оточення, це мене

надихнуло розвиватись у цьому

напрямі й далі. Я беру участь у різних

конкурсах, у тому числі міжнародного

рівня, і навіть здобував призові місця, отримував заохочення. Я бачу, що

в установі, де я зараз перебуваю, мої вподобання підтримують і

пишаються. Тож я зрозумів, що,

незважаючи ні на що, я

можу бути успішним

та реалізованим у

житті.

42

Андрій Канівець

11 років, м. Лубни Полтавської

області

Я навчаюся в 6 класі Першої

гімназії імені Матвія Номиса,

розташованій у мальовничих

Лубнах на Полтавщині. Маю

багато захоплень, які роблять

життя яскравим і насиченим.

З дитинства цікавлюся

комп’ютерами та технологіями,

а зараз активно вивчаю мову

програмування. Мрію створити

власну гру, яка стане популярною

серед однолітків.

Крім програмування, ще

захоплююся спортом. Займаюся

футболом у шкільній команді і хочу

стати професійним футболістом.

Завдяки своїм хобі розвиваюся

та активно відпочиваю.

Вмію поєднувати навчання з

улюбленими заняттями. А своїм

прикладом хочу надихнути друзів

та однокласників впевнено йти до

своєї мрії та розвиватися.

43

Хто в серці носить

УКРАЇНУ…

Колись у дитинстві світ здавався мені таким великим, навіть

безмежним, нескінченним, і неймовірно добрим. А зараз

увесь світ – як маленький томик «Кобзаря», який ти дістаєш

з-під завалів зруйнованого будинку. Він брудний, весь у сірому попелу, зі злегка обвугленими сторінками, на яких ховається істина, гірка, усіма

забута правда... Білий колір сторінок дивує чистотою. Я не хочу псувати цю

чистоту своїми чорними закривавленими пальцями, тому читаю подумки, Крістіна Юрченко

з пам’яті, як молитву. Здається, усі слова розлетілися світом, а тепер почи-нають злітатись назад, повертаючи мене до життя...

18 років, м. Дніпро

Не знаю чому, але під час масованих ракетних обстрілів я завжди

З дитинства мені подобаються

читаю вірші. І це мене заспокоює. Сьогодні це Шевченко – безсмертний

художнє мистецтво та література,

поет моєї багатостраждальної країни.

тому згодом моїми головними

Ніколи й подумати не могла, що буду читати твої вірші, Кобзарю, захопленнями стали живопис та

поезія.

ховаючись від російських ракет у темних стінах бомбосховища; у коридорі, коли вибухи застали зненацька, ще до оголошення повітряної тривоги; у

Зараз я навчаюсь у коледжі і мрію

підвалі коледжу, який облаштували як тимчасове укриття і де ми з одно-про втілення своїх креативних ідей

групниками тепер проводимо часу більше, ніж у навчальній аудиторії. Іноді

в архітектурному проєктуванні та

дизайні інтер’єру.

я читаю тебе, коли не можу заснути. Знаєш, дуже виснажують ті ночі, коли

летять «шахеди», а наші хлопці їх до ранку збивають. Після таких ночей я ще

Також я беру активну участь у

довго не можу спокійно спати, бо цей страх очікування неминучого завжди

розвитку студентських ініціатив у

нашому місті, є членом ГО «Студент

поруч. І я лише думаю: «Швидше б уже, швидше б уже закінчилось це все».

Дніпра», проходила практику на

У такі хвилини мені цікаво, а чи був би ти, Тарасе, іншою людиною, каналі «Дніпро TV» як журналіст-якби народився у мій час? Чи став би ти президентом, політиком? Чи, може, початківець.

став би волонтером і збирав на дрони для ЗСУ? Чи все ж залишився б пое-За свою активну діяльність та

том і прокладав би свій шлях через віртуальні простори соціальних мереж, вагомий внесок у розвиток молодіжних

де слово здатне швидше з’єднатись із серцем читача? А про що б ти напи-ініціатив у цьому році отримала

сав, сидячи поруч зі мною і слухаючи вибухи? Я знаю, твоя душа кричала б

іменну стипендію міського голови

активній молоді імені О. Поля.

від болю, як зараз кричить моя. І кожна ракета, що поцілила в будинок, де

Сподіваюсь, усі мої мрії в майбутньому

живуть українці, руйнувала б і твоє серце. Твоя душа, поранена усвідомлен-здійсняться, і я стану відомою

ням сучасних реалій, вбирала б біль і страждання сотень, тисяч, мільйонів

архітекторкою, через мистецтво

українських дочок і синів і пролилась б страшним гнівом на голови тих, хто

надихатиму людей

знищує мою країну.

і робитиму цей світ

яскравішим і кращим.

А можливо, тобі б довелося боротися за рідну землю не лише словами… Цікаво, чи пішов би ти добровольцем на фронт, як мій тренер

44

Порубай Сергій Васильович, який фактично замінив

мені батька, бо свого я не знала? Чи залишив би свій

слід на полі бою, на шляху до перемоги і свободи? І

чи повернувся б з війни живим?.. Повернувся б! І я

впевнена, що Сергій Васильович теж повернеться, бо я

вірю в мужність і жертовність кожного українця заради

майбутнього нашої Батьківщини до останньої краплі

крові, до останнього подиху…

«Думи мої, думи... Лихо мені з вами...» Я сиджу

і слухаю цю пісню на повторі. А війна триває. І знаєш, мій поете, ти дійсно зараз воюєш разом зі своєю країною. Твої вірші летять на голови окупантів, розлітаються на сотні скалок, досягаючи цілі. І хоч ти народився

не в мій час (але й у не менш тяжкий і не менш бурем-ний) – ти живеш! Бо твоя поезія живе в наших серцях!

Знайома з дитинства, надихає, пробуджує почуття гордості та віри у свій народ. Твій образ оберігає

кожного воїна, як ікона, бо попри сотні років, що минули, твоє золоте слово сіє в душі кожного українця зерно

віри у щасливе і вільне життя, яке неодмінно настане

для кожного, хто в серці носить Україну!

45

Коли завжди

випадає щастя…

Коли почалася війна… Сьогодні більшість людей України так

почала б свою розповідь про той трагічний і страшний день

24 лютого. Хтось одразу потрапив під обстріли, хтось, на

жаль, у засвіти, хтось, зібравши найцінніше, що мав, намагався виїхати

з окупації, навіть з України, розраховуючи втекти від війни. І їхав фактично в нікуди.

Петро Греб

Ми залишалися в Бердянську, у який вже на четвертий день вдер-лися «визволителі». Щохвилини були поруч з окупантами. І щодень

16 років, рідне м. Бердянськ

Запорізької області (місце

ризикували, щодень боялися за себе й рідних, допомагали, чим могли, проживання – с. Славське

біженцям з Маріуполя. А потім почали схилятися до того, що треба виїж-Львівської області)

джати. Щоправда, стримувало те, що в соцмережах раз у раз з’являлися

повідомлення, як окупанти часом розстрілюють машини на блокпостах.

Я народився і виріс у чудовому

Особливо вразила звістка про мешканця одного з сіл, фото якого обле-українському місті Бердянську. До

тіло всі новини, як він із цигаркою в зубах голіруч переносить з дороги

24 лютого 2022 року я був звичайним

школярем, який багато мріяв,

на узбіччя міну. А за кілька днів у їхню машину поцілили орки з РПГ й

навчався, відвідував фітнес-зал, а

перетворили всіх пасажирів на місиво... Ні, вони не знали про цього

головне – насолоджувався дитинством.

чоловіка, зробили це ще на під’їзді до блокпоста.

Але того дня я враз став дорослим, почав спілкуватися українською

Нам доводилося приймати закони нових «хазяїв життя». Це було

мовою й змушений був змінити місце

нестерпно, а ще й після того, як окупанти почали хапати українських

проживання, бо моє рідне місто з 28

патріотів і кидати «на підвал», катуючи струмом публічних людей, ви-лютого в окупації.

биваючи з них згоду на запис відео про те, як вони з радістю чекали

Я не шкодую, що опинився в казковому

«руський мир». Т. Тіпаковій, яка впродовж місяця організовувала в місті

карпатському містечку Славське.

мітинги протесту, після перебування в катівні довелося-таки розповісти

Але мені не вистачає мого улюбленого

моря, смачної камбали чи бичка.

про свою «любов», а потім вона все ж змогла виїхати й робить сьогодні

все для звільнення міста.

Я добре вчусь, люблю дізнаватися

нове й багато подорожувати. А

Директор туристичної фірми «Темеринда» В. Шевченко, який

ще охоче беру участь у творчих

допомагав на акціях протесту, після жахливого катування теж зумів ви-конкурсах і навіть маю перемоги на

братися з міста, одразу пішов у військо, щоб помститися нелюдам. Та, на

всеукраїнському рівні.

жаль, його забрали небеса.

Мрію повернутися додому, закінчити

школу й присвятити себе ІТ-індустрії, Мій батько – публічна людина, директор першої української шко-розвивати рідну державу.

ли. А бабуся – ще більш публічна, бо довгий час працювала завідувач-46

кою МІСЬКВО, була депутатом багатьох скликань. В

власними дітьми, створюючи родинний затишок, огор-окупантів на таких людей свої плани. Їм же потрібно

таючи все любов’ю? Як їй виїхати в нікуди, залишивши

вербувати колаборантів для відкриття російських шкіл.

дім, могили рідних, не маючи надії на повернення?

І мої рідні були для них бажаною мішенню...

Відірваний від дерева листок не приживеться. Я див-Ми зважилися виїжджати. Це було складно, над-люся на неї, коли ми приїздимо зараз до старенької, бо

то складно. Орки постійно чіплялися на блокпостах

вона живе з родиною доньки за 30 кілометрів від нас, до батька, змушували показувати всі речі, документи, і відчуваю, як нестерпно їй болить життя на чужині.

а він надавав їм їх разом зі страшним свідоцтвом про

Думками вона завжди там, у рідному домі. І чим розра-смерть мами, і тоді вони все ж таки нас відпускали… І

диш, чим допоможеш людині, у якої окупанти забрали

так 21 блокпост… Було дуже страшно, коли в одному з

все, визволили від щасливої, спокійної, гідної старості, населених пунктів один з «визволителів», наставивши

прирекли на повільне нестерпне згасання?

дуло автомата, наказав негайно зачинити всі вікна, а

І все-таки доля дарує нам щасливі моменти.

інший просто почав тренуватися у вправності зі стріль-Моя історія – про сльози. Сльози радості під час

би по невидимих мішенях в полі.

війни. Хіба таке буває, заперечить хтось. Тепер я точно

Та коли ми побачили під Оріховим український

знаю, що буває… Ми їхали до бабусі, зліталися до неї

прапор, усе забулося, вибігли з машин, обіймалися, 24 вересня звідусіль, як раніше в ї будинок. Ще б пак, цілувалися і… плакали. Уперше від початку війни пла-адже в неї сімдесятиріччя! Ми не могли залишити ї

кали: від радості, що ми на волі.

саму в такий день. І ця поїздка принесла нам стільки

Ми не знали, де зупиниться війна. Тому тато віз

щастя й незабутніх вражень, що довго грітимуть душу

нас із сестрою на захід. Рятував генофонд, як сьогодні

нам усім.

кажуть. Ми думали, місяць – другий і повернемося

Моя історія про незламність духу українців, їхню

додому, у рідний Бердянськ. Та цей місяць – другий, на

людяність, любов до ближнього. Про те, що неможливе

жаль, надто затягнувся. Часом мені, 16 річному юнако-може стати можливим. Що навіть у такий час треба

ві, якому вже багато довелося побачити й пережити, піклуватися про рідних, особливо літніх. Що сльози

здається, що це ніколи не закінчиться, але я жену від

від щастя також мають місце на війні. Я бачив їх в очах

себе ці думки і вірю, що все мине, що ворог не такий

бабусі, в очах рідних і близьких мені людей, в очах

уже й нездоланний. Знаю, що ЗСУ круті й незламні. І

учителів, що приїхали привітати свою наставницю (ба-чекаю на Перемогу, на повернення додому… Але так

буся – заслужений працівник освіти України). І те, що в

важко бути не вдома. Так бракує теплих зустрічей на-такий день до неї поспішало стільки людей – найкраще

шої великої дружньої рідні в бабусі, в ї будинку, який

свідчення любові й поваги.

я малим називав «мій рай»…

Так складно знайти, що подарувати літній жін-Я дуже переймаюся станом бабусі. Розумію, що

ці. Здається, вона так мало потребує. Хіба що миру й

ми з татом і сестрою ще молоді, у нас усе життя попере-повернення додому. Але в цьому ми безсилі: іде війна, ду, ми зможемо десь пустити корені й вибудувати своє

жорстока, кривава, безжальна, а наш Бердянськ і досі в

майбутнє, якщо... (жену від себе безнадію). А бабуся?

окупації. Але найбільшим подарунком для бабусі було

Як їй у такому віці залишити дім, у якому була щаслива

вже те, що ми зібралися в неї. Вона навіть не сподівала-дитиною разом із найкращими батьками, а потім із

ся на це. Тому, побачивши всіх, плакала з радості, тож

47

ми навіть почали хвилюватися

за неї.

А коли колишні коле-

ги витягли яскравий пакунок і

бабуся розгорнула його – зди-

вуванню всіх не було меж. Там

був... великий кубик, на гранях

якого красувалися світлини із

щасливого довоєнного жит-

тя нашої родини. Він був так

майстерно зроблений, що роз-

кладався все на нові й нові гра-

ні-світлини. Бабуся згадувала

щасливі моменти і плакала від

щастя. І рідні плакали разом із

нею. Так багато забрала у нас

війна!

Той магічний кубик – це

промінчик щастя, це пам’ять,

це надія. Тепер бабуся щоден-

но може обертати його різними

гранями. І щоразу випадатиме

ЩАСТЯ. І вона завжди буде по-

думки з нами, летітиме на хви-

лях пам’яті в прекрасне далеке

минуле, наснажуватиметься

згадками.

А я тепер точно знаю,

що бувають сльози від радості,

що навіть у найскладніші пері-

оди життя треба пам’ятати про

близьких, намагатися дарувати

їм щастя, особливо в темному

світі хаосу війни.

48

Я хочу... бути

Не хочу вибухи більше чути,

Гуркіт танків і мінометів,

У підвалі спати, у сні забувшись,

Згадавши дитинства кращі

моменти.

Я не пробачу кляту орду

За покалічене місто, за сльози

Карина

й біду.

Ворожі злочини запам’ятаю,

Прокопенко

Життєві труднощі теж подолаю.

13 років, м. Лиман Донецької

Науку Лесину приміряю:

області

«Я в серці маю те, що не вмирає».

Врятує світ духовність і краса,

Я з містечка Лиман, яке у 2022 році

Нескореність народу – перемога зла.

пережило окупацію та деокупацію і до

цього часу перебуває в зоні активних

У мріях – друзі з учителями

З веселим сміхом сходами вище,

бойових дій.

Стояти на ґанку нової школи.

Пташкам – зернятка у годівничку.

Вимушена була виїхати до іншої

Війни не буде більше ніколи,

Я хочу жити так, як раніше,

громади Донецької області та

А буде небо мирне над нами.

Читати не в ноутбуці книжку.

навчатися у своєму закладі освіти

дистанційно (на жаль, наш заклад

Ні сліз, ні горя не буду чути…

освіти був зруйнований на початку

Я хочу жити… Я хочу... бути.

війни). Продовжую спілкуватися з

Бути щасливою у вільній країні.

однокласниками онлайн. Активно

працюю над самовдосконаленням:

Добра й Перемоги тобі, Україно!

люблю читати, перемагаю в

конкурсах ужиткового мистецтва,

маю проби пера в поезії, де намагаюся

викласти найсокровенніші думки

та мрії. Прикладом сили волі й

стійкості для мене завжди була Леся

Українка, яка мала дух непокори,

волелюбства, зневагу до труднощів і

втоми. Пишаюся своїми земляками,

захисниками України. Вірю, що ми

гідно пройдемо випробовування і

переможемо ворога.

49

Віра - наш щит

У моїх очах відбилися ті дні,

Коли земля здригалася від болю,

Коли крізь дим і вибухи в вогні

Не втратили ми відвагу й волю.

Плакали стіни, палали будинки,

Все зруйноване довкола знов.

Але в серці квітнуть спогади-уривки,

Не вгасають ні воля, ні любов.

Я бачила сльози в маминих очах

Кіра Бабалік

І чула, як плаче небо над землею.

Та знаю, що в серці вогник не зачах

І ми зростем під мирною зорею.

14 років, рідне с. Янтарне

Я чула вибухи, свист куль зловісний,

Донецької області (місце

Але горить в душі вогонь надії чистий.

проживання – м. Кам'янське

Сіре місто, порожні двори,

Дніпропетровської області)

Та я малюю сонце серед мари.

Два роки тому світ навколо мене

Зберу я друзів, разом будемо співати, змінився назавжди. Я вимушена

Про мирний час, де небо буде грати.

була покинути свою домівку, все, що

Де діти бігатимуть по полю без страху, мені було таким рідним і любим.

Де кожен ранок – без війни і плачу.

Моя дитяча душа відчула важкість

І ніщо не зможе нас зламати,

війни, але вона не зламалася. Війна

Хоча те горе довго будем пам'ятати.

навчила мене цінувати кожен

Ми переможем, ми здолаєм все,

момент, кожен день. Навчила

Що біль, розлуку і нещастя нам несе.

любити життя, навіть коли

воно здається втраченим. Я вірю,

І хоч ще сонце сяє крізь руїни,

що краще майбутнє можливе,

У серці моїм віра жива.

навіть якщо зараз все здається

Хоч уночі ще чутно стогін

безнадійним. Я ‒ сильна духом

нашої країни,

українка, вірю, що настане той

Я знаю, що прийде щаслива весна.

день, коли повернуся додому, коли

І всі розірвані дороги заживуть,

мир повернеться до наших сердець.

І без вогню світанки знов засяють.

Ми разом силу й віру знайдем тут,

І кращі дні для нас настануть.

Віримо: наша Україна буде жити,

І ми ї зумієм відновити.

Майбутнє наше – краще за всі яскраві сни, Бо ми діти сильні духом славної землі!

50

Олександр Кріпак

18 років, рідне м. Нікополь

Дніпропетровської області (місце

проживання м. Одеса)

Сьогодні мільйони маленьких

українців травмовані війною, а також

у ці складні часи їм бракує спілкування

й позитивних емоцій. Я написав

мініатюрну історію про те, як

наляканий хлопчик зустрічає собаку, який допомагає йому заспокоїтися

і, ставши частиною його життя,

є помічником у подоланні кризових

станів.

Надихнула мене колись прочитана

стаття «Як собака змінює психіку

людини», про те, як тварини

допомагають відновити здоров'я і

психологічну рівновагу. Я зрозумів, що

більшість із нас недооцінює такий

вид психотерапії, як «усиновлення

тварини», тому я вирішив цей факт

поширити своїм способом та за

допомогою конкурсу.

51

Війна.

Моя історія

Моя історія почалася зі слова «війна». Спочатку воно зву-чало для мене як щось далеке та незнане, але в один

момент усе стало страшною реальністю. Війна залишила

свій кривавий слід у душі кожного, хто відчув ї на власній шкірі, зране-ним серцем. Сьогодні таку історію мають усі українці, які кричать на весь

світ про біль та страх, просячи допомоги зупинити монстра, припинити

Софія Собко

цей жах смерті!

У мене теж є своя історія…

16 років, м. Тростянець Сумської

Усвідомлення того, що розпочалася війна, прийшло до мене не-області

сподівано о сьомій годині 24 лютого 2022 року. Проснувшись від сирени

Коли мені було десять років, я

за вікном, я відчула деяку збентеженість та хвилювання. Однак коли

спробувала написати свій перший

запитала батьків: «Що відбувається?» – отримала таку відповідь, яка

вірш. Саме з того моменту я

раптово перевернула моє світосприйняття: «Війна почалася». Ці слова

зрозуміла, що поезія може бути моїм

способом вираження себе, своїх думок

вразили мене до глибини душі, залишивши болючі рани в моєму серці.

та почуттів. Кожен раз, починаючи

У той момент я відчула невимовний страх і хвилювання за свою родину, писати щось нове, я поринала у свої

особливо за молодших братів і сестер. Навіть не уявляла, як їм сказати

думки та спогади, щоб передати те, про це, як вони приймуть цю ситуацію. У той момент я зовсім не знала, що відчуваю.

що найстрашніше ще попереду.

Зараз мені 16 років, і я досі

захоплююся літературою,

24 лютого ввечері ми дізналися новину, яка кинула мене в жах

вдосконалюю свої навички, шукаю

ще сильніше: у моє місто заїхали російські танки, і ми всі опинилися під

нові способи передати власні

окупацією. Потім почулися перші вибухи, і я по-справжньому відчула

думки та емоції. Моє захоплення

страх. Моя родина велика. На мене дивилися стомлені оченята моїх

творчістю продовжує зростати,

менших чотирьох сестричок та п’яти братиків. Боляче було бачити маму, і я сподіваюся, що зможу далі

яка горнула нас усіх до себе, а душа боліла ще за трьох, старших. Мої два

розвиватися в цьому напрямі,

зворушуючи та надихаючи інших.

брати з першого дня повномасштабного вторгнення захищали нашу

країну, а сестричка, будучи курсанткою університету повітряних сил

імені Кожедуба, залишилася в Харкові під обстрілами. Отже, вся наша

родина опинилася в жахливій ситуації, хвилювання були такі сильні, що

здавалося ось-ось вискочить серце.

Для мене та моєї родини день 24 лютого нагадує про цінність кожного моменту життя, оскільки в будь-яку хвилину все може змінитися чи

52

навіть зупинитися. Війна – це боротьба за виживання.

сміливості. У мирний час він жив як герой, і помер

І те, що довелося пережити нам та нашим землякам, Героєм, захищаючи Україну. Ігор загинув під Харковом

важко передати словами.

від авіаудару 6 березня 2022 року. Цілий день ми не

Кожен день в окупації був як страшний сон, могли стримати сліз. Мамине горе було безмежним, який ніколи не закінчувався. Перші декілька днів, доки

вона плакала безперестану. Постарішала й почорніла

були інтернет і зв’язок, я могла дізнаватися хоч якусь

від горя. Найстрашніше було те, що ми не могли його

інформацію про те, що відбувалося в місті. Новини

побачити, похоронити, попрощатися. Перед моїми

були невтішні. Просто уявіть, як холоне тіло, коли ти

очима постійно поставала остання наша зустріч: но-дізнаєшся, що десь недалеко, на привокзальній площі, ворічні свята, його подарунки, весела усмішка, мрії

сидить російський снайпер та розстрілює все і всіх: про майбутнє…

людей, автомобілі, будинки, просто все, що потрапляє

Пробувши три тижні в окупації, нам все-таки

в його поле зору. Щодня надходили новини про заги-вдалося виїхати до Польщі. У нас було все: захист, тур-блих, були такі, хто зник безвісти. Нам, мирним людям, бота, ми зустріли гарних людей, але спокою душі ми

не вкладалося в голові, що таке могло бути. Здавалося, не мали, бо в Україні війна, там залишилися рідні та

що це якийсь жахливий сон, що прокинусь – і все мине, могила Ігоря. Мамине серце невпинно боліло, вона

повернусь у світло…

постійно плакала, ї думки були біля могили сина. Після

З часом вибухи за вікном ставали все частішими, семи місяців перебування за кордоном ми вирішили

а зв’язок, інтернет та світло почали зникати. Кожної

повернутися додому. Нарешті побачили рідне місто

ночі мама будила нас з тривогою в голосі, і ми всі разом

Тростянець, розташоване в Сумській області, яке після

спускалися до підвалу нашого будинку. Цей жах не об-місяця окупації звільнила 93-тя окрема механізована

межувався лише нічними обстрілами, вибухи лунали

бригада «Холодний Яр». Я була дуже рада повернен-і вдень. Пам’ятаю, якось обстріли почалися раптово.

ню, хоча їхати й дивитися на зранене, зруйноване місто

Вибухи були настільки потужними, що навіть вікна в

було важко. Багато лиха нароблено тут, постраждав і

нашому будинку почали трястися. Не тямлячи себе, наш будинок.

ми бігли в підвал, діти плакали, а мама трималася в

Після повномасштабного вторгнення життя моє

молитвах. Пізніше виявилося, що це була атака ракета-та родини кардинально змінилося. Те, що нам довело-ми, і одна з них влучила в сусідній будинок. На щастя, ся пережити, навчило нас цінувати кожну хвилину сво-ніхто з людей не постраждав, але страх, який відчула

го існування, оскільки невідомо, коли і як воно може

моя родина, залишився в нашій пам’яті назавжди. У

закінчиться. Страшні уроки цієї війни я запам’ятаю

той час у мене була лише одна мрія: вижити, вижити і

назавжди. Життя зазнало змін, але ми не здаємося, повернутися в те колишнє спокійне та щасливе життя.

продовжуємо жити, рухаючись уперед. Сьогодні ще

Ранок 7 березня. Весна. Живе надія, що все

йде війна, гинуть люди, летять ракети над моїм містом, скоро закінчиться. Не судилося… Цей день став най-але ми віримо в наших воїнів, віримо в Перемогу, яка

чорнішим для моєї родини. Він приніс нам страшну

неодмінно буде. Я часто уві сні бачу брата, який слова-новину, яка змінила наше життя назавжди, без вороття

ми Тараса Шевченка звертається до мене: «І на онов-в минуле. Ми дізналися, що загинув мій старший брат

леній землі врага не буде, супостата, а буде син, і буде

Ігор. Для мене він був утіленням доброти, оптимізму, мати, і будуть люде на землі».

53

Тієї ночі не спалося… Упав горілиць під гіллястою грушею і дивився в небо. Уперше побачив, як плакали зорі… Вони не ме-рехтіли, як завжди, поховали свій лиск і, здавалося, зібралися

докупи й нависли наді мною. Я заплакав разом із ними. Заплющив очі

й відчув ніжний дотик невідомої втіхи… Кудись туманними клубками

відпливли хмари й закрили собою мутний погляд місяця-молодика. Як

хотілося в ту мить попливти туди, за ними, сховатися за димовою завісою

нічного неба…

Тільки сплющив очі – аж тут він! Дядько Іван! Веселун і жартівник!

Хурделить зима, дітвора з санчатами поспішає на гірку. А він випередив

усіх – і вже летить щодуху, аж сніг іскриться! Он заходить з іншого боку: військово споряджений, із рюкзаком, який ще з 2014-го лежав напого-Дмитро Бокша

тові… Вибігає з хати бабуся, по-материнськи благає не йти на війну. В ї

голосі чути невимовний біль і страждання, відчуття горя, зневіри, відчаю…

Яка ж вона слабка перед мужністю Івана! Пішов… Перекинув через плече

15 років, с. Радьки Полтавської

рюкзак, поклав ключі від рідної хати, поглянув востаннє у своє мирне

області

життя і рушив у чорну безодню…

Я нащадок великого козацького

І насниться ж! Кинуло в холодний піт. А навколо, в обіймах темної

роду! Виріс у дружній сільській

ночі, спочиває все живе. І тільки вразливі сни жалять душу своєю загад-багатодітній родині. Батьки

привчали любити все українське:

ковістю, і ти відчуваєш ї щемливий зойк…

мама – вишивати хрестиком

Біль не вщухав. Я до ранку дивився у небесну безвість і все шукав, рушники, ікони, співати, тато – рано

де ж там душа мого дядька Івана, що полинула на сповідь до Бога…

вставати й виконувати чоловічу

роботу по господарству. Тому

Уже давно проспівали треті півні, почало сходити сонце… Пора

будь-яка праця мені не страшна!

й до роботи, допомагати батькам. А сімеєчка в нас чималенька! Чотири

Але найбільше подобається

рази до хати прилітав лелека! Мене він приніс першого! Шістнадцятий

колекціонувати історичні речі.

рік йому дякують батьки, бо вдався я проворним і слухняним. Що ска-У спадок дістався мені будинок від

жуть – виконаю, ще й меншу сестричку навчу й допоможу. Двоє менших

прадіда. У ньому планую зробити

братиків дивляться на нас та й собі біжать. Ми й їм роботу знайдемо!

музей української культури. Уже маю

Ледачих у сім’ї немає.

багато цікавого: керамічні вироби, посуд, плетені кошики, старовинні

Повагом заходить до хати мама – Берегиня родинного вогнища. .

монети тощо.

Для нас вона – свята! Як завжди, в руках відерце, повне запашного тепло-Коли я продовжив навчання в міській

го молочка. Воно парує і піниться. То наша корівка щоранку «пригощає»

гімназії, переконався, що потенціал

усе дитяче товариство.

моєї мрії невичерпний… З’явилося

багато друзів, які підтримують

Я звик бачити маму веселою й усміхненою. Як же личить їй той жит-високу ідею і надихають мене на

тєвий оптимізм! Вона передає свій позитив нам: защебече, як горлиця, творчість. Отже,

пожартує, підбадьорить і покличе до столу. А ми – миттю!

попереду – успіх!

Сьогодні вона не така… Засмучене обличчя… Відблиск пекучого

болю бачу в ї очах. Погукала тата й щось показала в гаджеті…

54

Ми, малі, мовчки спостерігаємо, чекаємо, що буде

гортає їх до серця і каже, що мамині руки найкращі у

далі. Не втручаємося (дисципліна – закон!). Чуємо лише

світі! А ми всією дитячою ватагою підбігаємо, торка-страшні вибухи, плач, благання й нелюдські крики.

ємося їхнього тепла – і враз пронизує магічна сила

Обличчя тата враз змінилося. У розпачі мама

материнської любові. Дивляться на все те дітки, що

втратила терпіння і дала волю сльозам… «Візьмемо

стали жити в нашій родині, та й собі летять відчути той

ще трьох до наших? Упораємося?» – одне, що почули.

незабутній дотик ніжності…

Відповідь пролунала відразу: «Звичайно! Ми все змо-Скоро обов’язково створю свій музей материн-жемо!» – сказав тато. Аж тоді дорослі повідомили нам, ської слави! Уже над цим задумом працюю. Батьки

що побачили страшне відео, де показано, як ворожі

допомогли викупити сільську хатину. Зараз там у на-нелюди підірвали пологовий будинок. Маленькі дітки

ціональному стилі проводяться роботи, проєктую, до-помирали в пекельних муках або залишилися сиро-бираю дизайн. Поглиблено вивчаю історію свого краю.

тами без батьківського піклування. Скільки пам’ятаю

Уже маю чимало цікавого матеріалу.

свою маму, діти для неї – понад усе! Вона ними живе, ними дихає, ними радіє… Це ї доля, ї скарб, ї щастя…

Мужня жінко! Сило духу нашого українського

роду! Навіть війна безсила перед твоєю непохитністю!

Тільки-но повідомили, що створена програма

Не залякати тебе труднощами! Ти даєш життя, у тобі –

«Дитина не сама», батьки пройшли навчання і дізнали-непереможність і вся неземна любов!

ся про патронатну сім’ю. Пам’ятаю день, коли нарешті

зателефонували й запитали, чи візьмуть на вихован-А в душі – голос маминої сповіді: «Моє щастя – у

ня чотирьох діток, з яких одна дівчинка з ДЦП. Без

вас, діти… І дякую Богу за той невичерпний материн-роздумів – згода! Уявляєте: нас четверо і ще стільки

ський потенціал, що живе в моєму серці…».

ж прибули в родину! Весело! Але ми не розгубилися.

Оживає день… Заворушилось у природі… Світло

Стали друзями, помічниками. Звичайно, були всі рід-обіймає село…

ними. До кожного – індивідуальний підхід! Я інколи

думаю: що споріднює людей? Мама говорить: «Тільки

Поволі пролітають лелеки… Озираються. Ви

добро! Це та безкорисна сила, перед якою скресає

куди? Знову до нашої хати?

крига, це той ковток цілющої води, який тамує спрагу, це та іскра, яка осяває життя…»

Мамо! Але ж не всі сіють добро! Пригадав, як

багато друзів почало оминати нашу оселю, яка стала

прихистком для тих діток, позбавлених батьківського

піклування. Потай шепотіли, насміхалися, пліткува-ли… Навіть деякі родичі нас не зрозуміли. Байдуже!

«Чужих дітей не буває!» – говорить завжди мама. В ї

голосі відчувається переконливість і впевненість. Та

я ж розумію, як їй нелегко. Якби ви побачили ї руки!

Засмаглі від пекучого сонця, вони не знають утоми.

Скільки роботи виконали і продовжують священно

діяти! Для них немає канікул, не вдягали коштовних

прикрас, не вилискують нігті декоративним глянцем…

Але ніякі інші не порівняються з ними! Тато часто при-55

Алла Єрмоленко

18 років, рідне с. Велика

Новосілка Донецької області

(місце проживання – м. Київ)

Я, Алла, проста дівчина, яка просто

любить жити. Я народилася, жила,

навчалася в найкращому місці світу -

у Великій Новосілці, що знаходиться

в Донецькій області. Багато з того

що я любила, цінувала, обірвала війна.

Нам з мамою довелося переїхати в

маленьке село, де в мене не було того

спілкування, до якого я звикла …

За рік майже на самоті я зрозуміла, що таке самодисципліна.

Я люблю брати на себе складні та

цікаві завдання, тому вступила

до Київського університету

культури. Зараз я навчаюся і живу

в прекрасному місті Києві. У мене

є нові друзі, кохання, мрії, надії, але

постійно ловлю себе на думці, що є

ситуації (особливо зараз), коли від

людини майже нічого

не залежить.

56

Сильні духом IN-UA

У наш час, коли вогонь війни обпалює землю, Україна стоїть на

роздоріжжі епох. Це час, коли звичайні люди стають героями, маленькі дії перетворюються на великі вчинки. Отже, я почну розповідати свою історію втрат, яка зробила мене сильною та

незалежною особистістю.

Моя історія починається в українському місті Донецьку. Місто, яке

привітно та щиро зустрічало працьовитих шахтарів та металургів. Але тіні

війни швидко вкрили місто, як чорний попіл, перетворивши моє рідне

Вікторія Галівець

місто Донецьк на поле бою. Моя родина не мала іншого вибору, окрім як

залишити рідне та колись комфортне й затишне місто. Відірвані від свого

16 років, рідне м. Маріуполь

коріння, втративши все набуте, ми тікали від війни. Шукати свій куточок

Донецької області (місце

ми поїхали до міста Маріуполя, який став для нас прихистком надії.

проживання - м. Дніпро)

Маріуполь став моїм новим домом, де серед морських просторів

Я є частиною покоління юних

і свободи я вже у зрілому віці віднайшла надію та сили рухатися далі.

українців, які, незважаючи на

Маріупольська школа № 66 стала для мене дуже рідною, тут я познайо-всі труднощі війни, вистояли і

продовжують удосконалюватись

милася з надзвичайними людьми, які були зі мною та підтримували на

заради своєї країни. Будучи двічі

цьому нелегкому шляху. Але щастя не тривало довго. Ті, хто ховалися в

переселенкою, я не втратила віри у

темряві знов вийшли з тіні, і ось я вдруге втратила все що мала... Друзі, світле і переможне майбутнє. Про це

школа, затишний будинок, безпечне небо, спокій... Маріуполь... Спогади

моя історія.

про місто в моїй душі викликають біль і гордість одночасно. 86 днів обо-Наразі я є ученицею 10 класу

рони! Ти не вистояв, але мужньо боровся за свою свободу! Я ніколи не

Маріупольської спеціалізованої школи

забуду, як похмурим лютневим ранком ми під обстрілами усією родиною

№ 66. Навчаюсь дистанційно і беру

найактивнішу участь у житті

поспіхом збирали речі та залишали рідну домівку. Звідси, із глибини

школи.

втрат, розпочинається моя розповідь про силу духу, яка не зламалася і

не зламається ніколи.

Різноманітні олімпіади і конкурси

різних рівнів, конференції, круглі

У той час, коли здавалось, що все втрачено, наймудрішим рішен-столи і дискусії на наукові теми вже

ням моєї родини було продовжити моє навчання в рідній Маріупольській

стали частиною мого шкільного

життя. Сьогодні я хочу розповісти

школі № 66, онлайн. І я твердо вирішила, що зроблю все можливе для

свою історію незламності і

свого щасливого майбутнього в нашій країні. Перш за все здобуду якісну

надихнути інших на нові перемоги

освіту. Тому протягом цих двох воєнних років я намагалася брати найак-своїм позитивним

тивнішу участь у життя школи. Найбільшим досягненням цього періоду

прикладом.

стала участь у конкурсі-захисті наукових робіт МАН у секції «Українська

література». Виступаючи з доповіддю, я відчувала, що моє наукове жит-57

тя – це мій опір всім тим, хто двічі забрав у

мене рідний дім, хто намагається посягнути

на українську культуру, освіту й ідентичність.

Це мій внесок у перемогу, в майбутнє нашої

країни!

Серед руїн і попелу війни я віднайшла

в собі сили жити, ба більше, це надихнуло

мене розпочати власний шлях у написанні

літературних творів. Тому хотіла б завершити

свій твір власною поезією:

Моя Україно, ти – серце в долонях,

Твій прапор під небом як світла зоря, Ти дихаєш вітром на вільних просторах, І сила твоя – це козацька земля.

Звитяга і гордість у кожному слові,

Народ твій незламний, як криця міцна, У злагоді жити, любити з любов’ю –

Це наша мета, наша доля одна.

Коли вітри буремні ламають хмарини,

Стоїш непохитно, як камінь в борні,

Бо дух твій незламний і чистий, країно, Моя Україно, ти вічно жива!

І сонце засвітить над рідним краєм,

Розквітне волошками наше життя,

З тобою ми разом, і точно ми знаєм:

Україна – це єдність і мрія свята!

58

Ангеліна

Скрипник

11 років, с. Власівка Полтавської

області

Народилась я в селі Власівка.

Навчаюся в Зіньківському ліцеї

№ 1, паралельно відвідую художню

студію «Да Вінчі». Саме в цій студії

я намалювала комікс на тему: «Ми

сильні духом». В ньому я зобразила

сім'ю під час війни. Незважаючи на

те, що дівчинка була без руки, мала

протез, вона з мамою допомагала

ЗСУ. Та врешті-решт війна

закінчилася, і тато повернувся

додому. Цим я хочу сказати, що

треба вірити в перемогу України, і

все буде добре.

59

60

Війна… Усього слово. Війна… Скільки болю несе в собі це слово! Війна… Це дуже страшне слово чорного кольору. Війна…

Це щось неприродне, жорстоке, божевільне. Вона враз пе-рекреслила все моє життя та мрії. Ще не так давно я посміхалась, раділа

життю, мала багато друзів, планів на майбутнє, але в один момент все

змінилося… 24 лютого 2022 року сталася біда. В нашу неньку Україну

прийшли злі підступні вороги, які руйнують мою Батьківщину. Це не

просто війна за територію, це війна за можливість існування та розвиток

нашої незалежної України. Кожен українець відчув на собі тягар війни та

відповідальність за майбутнє нашої країни. Кожен із нас знаходить свій

спосіб зробити внесок у велике діло захисту своєї Батьківщини. Хтось

відстоює нашу землю зі зброєю в руках, хтось допомагає волонтерством, збираючи гроші, відправляючи ліки, одяг та продукти на передову. Я як

Наталія

юний волонтер Кіровоградської області допомагаю військовим, залуча-Романівська

ючи дітей до створення виробів, малюнків та смаколиків. Після початку

повномасштабного вторгнення я почала писати вірші про війну. Свою

поезію присвячую захисникам України. Мені боляче усвідомлювати, як

19 років, м. Долинська

гинуть діти та наші військові. Своїми віршами я намагаюся відволікатися

Кіровоградської області

та надихати людей до віри в нашу Перемогу. Сподіваюся, що невдовзі

Я проживаю в чудовому містечку

війна закінчиться, і наш український народ буде назавжди вільний. Я

Долинська, яке розташоване

навчаюсь у коледжі, здобуваю професію та долучаюся до проведення з

в Кіровоградській області.

представниками РТЦК та СП тематичних заходів: «Майбутня професія

Навчаюся в коледжі. З початку

військового завжди актуальна».

війни пишу патріотичні вірші

Я радію тому, що наші воїни, найхоробріші воїни у світі, показують

на підтримку наших захисників і

захисниць та розповідаю їх під час

кожний день свою силу, стійкість та волю. Сумую та наповнююсь жалем

проведення патріотичних акцій

через те, що солдати й прості люди не повертаються до своїх родин, а їхні

та заходів. Я юний волонтер в

душі відлітають у вічність. Допомагаю шукати безвісти зниклих бійців.

Кіровоградській області. Займаюся

Мій батько – один із них. Зараз я не знаю, де мій тато, він вже два роки, волонтерською роботою з початку

як зник безвісти. Він пішов захищати нас від загарбників. Ми, його сім’я, повномасштабного вторгнення рф в

вірили в нього й підтримували всім серцем. Його приклад воїна надихнув

Україну. Разом з маленькими друзями

мене боротися та вірити у свою країну. Я сильна духом, тож вірю та знаю, ми малюємо і передаємо малюнки

що обов’язково знайду тата, тому й написала вірш «Тату».

нашим захисникам – це потужний

спосіб висловити свою підтримку

Тату, я так хвилююсь, так чекаю,

військовим, які захищають нашу

І день, і ніч спокою не знаю.

країну.

Я так хочу дочекатися той час,

Перемога обов'язково буде за

Коли ти повернешся до нас.

Україною!!!

Щоб ти знайшов до нас дорогу,

Щоб повернувся ти додому,

Тихенько так роззувся,

Промовив: «Все маленька, я – вернувся!»

61

частинка нашої нації і дуже цим пи-

шаюся. Війна наголосила на справ-

жніх цінностях для кожного з нас. Ми

навчилися співпереживати, підтри-

мувати один одного. Ми стали людя-

нішими, добрішими. Війна навчила

кожного з нас цінувати час проведе-

ний з родиною, цінувати одне одного.

Я вірю в нашу Перемогу. Наша пора-

нена країна обов’язково підніметься

з руїн, розправить широко свої крила

та полетить вільним птахом у щасливе

майбуття.

ТОМУ ЩО МИ СИЛЬНІ ТА

НЕЗЛАМНІ УКРАЇНЦІ!

Ми сильні духом та ніколи не

здаємося. Щотижня я долучаюся до

проведення акції «Не мовчи – полон

вбиває». Я вірю, що з нашою під-

тримкою та допомогою наші поло-

нені захисники обов’язково повер-

нуться додому, серед них неодмінно

буде мій добрий, мужній, люблячий

батько.

Ми не здаємось, ми стоїмо за

нашу Країну. Наша нація незламна,

бо ми маємо найсильнішу зброю –

любов до рідної землі. Я – Українка,

62

Кирило

Слабодяник

16 років, м. Зеленодольськ

Дніпропетровської області

Я добре вчуся в 11 класі. З предметів

найбільше люблю математику,

географію та англійську мову.

У мене є власне хобі: я обожнюю

різноманітні настільні ігри з

фігурами, фішками, картами тощо.

Я вмію грати і в класичні шашки

та шахи. Люблю знайомитися з

новими людьми, спілкуватися у

великій компанії. Серед моїх друзів є

і хлопці, і дівчатка. Я назвав би себе

доброзичливою людиною, часто я

допомагаю своїм друзям.

63

64

Вальс на протезі

А ми ще, а ми ще повоюємо,

А ми ще, а ми ще потанцюємо!..

Ти металом зціли наші рани,

Бо ми – люди, ми – люди-титани.

(із пісні «Люди-Титани»

гурту «Kozak System»).

Зоряна Грицик

та м Погодьтеся, чи не кожен із нас чув, як важко оговтатися військовим після участі в бойових діях. Кажуть, що побаче-17 років, м. Дрогобич Львівської

не невідворотно змінює людей, впливає на їхнє фізичне

області

ентальне здоров’я. Багато хто мав змогу переконатися в цьому на

Я народилася в місті Дрогобичі на

прикладі рідних, друзів, які побували на передовій, а хтось і сам був на

Львівщині. Закінчила з відзнакою

фронті. Чимало захисників України повернулися додому після важких

ліцей № 16 імені Юрія Дрогобича,

поранень. Неймовірних зусиль для порятунку багатьох із них докладали

зараз здобуваю фах дизайнера

медики й дістали з «того світу», хоч і досить високою ціною – наприклад

у Дрогобицькому механіко-

технологічному фаховому коледжі.

втратою кінцівки чи органу.

З дитинства я відвідую Зразкову

Можна сказати багато про те, як важливо навчитися жити далі і

літературно-творчу студію

знайти собі нове місце в тилу. Мені не раз довелося чути, як важко це

«Любисток», гурток образотворчого

зробити військовим, як їх неймовірно тягне назад, на фронт, і неважливо

мистецтва «Палітра» Палацу

в якому стані вони зараз. Але не завжди є можливість повернутися. І всі

дитячої та юнацької творчості.

А ще майже 12 років займаюся

ці мужні чоловіки та жінки знову вчаться жити як колись – не під звуки

в Народному ансамблі танцю

обстрілів і вибухи за декілька метрів від тебе, не в холодному окопі, а

«Верховинка» Народного дому ім.

без постійного стресу та поруч із рідними. А ще знову згадують те, чим

Івана Франка (художній керівник

любили займатися раніше, до чого лежала душа…

Богдана Кос).

Один із таких людей – дрогобичанин Олег Сливар. 12 років він був

Моя конкурсна робота присвячена

учасником Народного ансамблю танцю «Верховинка», який уже понад

випускнику нашого ансамблю

Олегові Сливару, який після важкого

чверть століття успішно працює в Народному домі ім. Івана Франка у

поранення, реабілітації та

Дрогобичі. Спочатку – веселий, рухливий хлопчик, згодом – підліток, по-протезування ноги поставив собі

тім – юнак. Усе як у всіх. Хто ж міг передбачити, що в якийсь період часу

завдання повернутися на сцену і

його ім’я звучатиме на устах всієї України і навіть далеко за ї межами, а

таки знову почав танцювати у

пости та сюжети про нього опублікують безліч медіа!

складі рідного колективу.

65

мативами прямий масаж має тривати, повертаючи до

життя зупинене серце, 10 хвилин. Потім можна змиритися з втратою. Та Олегові пощастило: лікар не здався, викликав смерть на двобій і переміг! Після 30 хвилин

масажу серце героя відгукнулося і знову забилося в

грудях.

Коли воїн прийшов до тями, зрозумів, що у нього почнеться нове життя. У такі моменти здається, що

воно розділилося на «до» і «після». І таким, як було

«до», уже більше ніколи не буде... Та невже про те, що

було, слід забути?

Що пережив і передумав Олег, коли усвідомив, що з ним сталося, як долав фізичний біль і моральний

розпач – про те знатиме тільки він. Та в душі поступово

проростав тонкий промінчик надії, щоб попри біль і

втому знову відчути радість життя. І народився свідомий вибір: жити тут і зараз!

Придивився до себе, до того, що було в його

житті, і світ знову став відкриватися перед ним у ба-гатстві й величі. Скільки там ще незнаного, небаченого, До повномасштабного вторгнення росії на

прекрасного! Хлопця рятувала сила волі і, безумовно, українські землі Олег служив у складі підрозділу

Господня допомога, що не дала впасти у відчай.

Національної гвардії України в рідному місті. Із по-Пам’ятаю, як у грудні 2022 року Олег Сливар за-чатком великої війни він потрапив на Донецький на-вітав на благодійний концерт ансамблю «Верховинка».

прямок фронту і у свої 24 вже захищав Вітчизну від

Тоді наш колектив організував збір коштів на реабі-лютого ворога. На жаль, у листопаді 2022 року під час

літацію та придбання воїну протеза з електронним

виконання бойового завдання потрапив під масова-коліном. Олег спілкувався з нами, дякував, усміхався, ний мінометний обстріл й отримав множинні осколко-жартував. Але найбільше в моїй пам’яті закарбувалася

ві поранення ноги. Евакуація була неможливою через

фраза, сказана Олегом у мікрофон, про те, що він мріє

щільний вогонь. Тож воїн сам собі вколов знеболюваль-і прагне ще хоч раз потанцювати на сцені з рідним

не і скривавлений кілька годин чекав на допомогу.

ансамблем.

Коли пораненого нарешті доправили до лікарні, його

життя висіло на волосинці…

Наш Герой вірив у себе і силою цієї віри запа-лював інших. Так у нього повірила художня керівниця

Чи знаєте, наскільки сильною буває жага до

нашого ансамблю Богдана Кос і допомогла здійснити

життя та людська незламність? Цей чоловік пережив

мрію: створила танець про незламність людського духу, ампутацію ноги і клінічну смерть. За медичними нор-де Олегові відводилася головна роль.

66

Попереду були численні репетиції. Не все вда-знову танцює з нами. Це не просто гарна постановка, валося відразу, особливо підтримки. Та воїн і не думав

а й нагадування про важке сьогодення та Героїв, які

здаватися. На постановку і шліфування хореографічної

віддають здоров’я й життя за наші спокійні дні, мож-композиції пішло два місяці. Спеціально для танцю

ливість навчатися і займатися улюбленою справою.

пошили костюми…

В інтернеті можна знайти інформацію про силь-І ось настало 9 червня 2024 року. Наша

них людей, які долають виклики долі й демонструють

«Верховинка» давала щорічний великий звітний

звитягу. Думаю, що людина зазвичай не знає, який

концерт. Цього разу він був особливим, адже один із

тягар вона може нести. Але, проходячи через склад-номерів – прем’єра танцю «Люди-Титани» за участю

ні випробування долі, ї душа поволі повертається до

Олега Сливара. І танець вдався! Олег дотримав слова

себе, знаходить нові можливості. Небачені сили ї віді затанцював! Переповнена глядацька зала Народного

кривають певні обставини, часом випадок. Як прикро, дому ім. Івана Франка у Дрогобичі довго аплодувала

що в нашій історії це пов’язане з війною…

стоячи. У більшості – сльози на очах і мурашки по шкі-

«Ударимо лихом об землю» – давня порада

рі… Емоції переповнювали!

ще з козацьких часів. Ця мудрість предків – у крові

Мені пощастило не тільки бачити цей танець як

українців. Нашого Героя усіляко підтримують мама, глядачу, а й декілька разів танцювати з Олегом на одній

сестра, кохана дівчина, родичі, друзі і, звісно, ан-сцені: під час репетицій, зйомки сюжетів, виступу... У

самбль «Верховинка». Я переконана, що тепер ще й

цій композиції ти викладаєшся на повну, відчуваєш ве-уся Україна!

ликий спектр емоцій – від радості до болю, що цей воїн

Своїми вчинками Олег Сливар подає іншим

приклад мужності, незламності, наполегливості й

сили духу. Але й це ще не все! На протезі з електронним коліном він вже встиг побувати в Антарктиці, побачити пінгвінів і навіть скупався там у крижаній

воді на свято Водохреща. Незабаром наш ансамбль

їде на Міжнародний хореографічний фестиваль у місто

Пізаро (Італія). Переконана, що там наш Герой буде

зігрітий любов’ю італійців, адже мова танцю на протезі

не потребує перекладу.

Олег продовжує відкривати себе. Наступна мрія

цієї Людини-Титана – стрибнути з парашутом. Знаючи

його характер, не сумніваємося, що вона неодмінно

здійсниться. Адже він любить життя у

всіх його проявах і вірить у власні сили.

Долати згарище долі важко, але на те

ми й Народ-Титан, щоб перемагати. А

такий народ неможливо здолати!

67

Сталевий Захар

«Беркут»

Переглядаю інтервʼю. На екрані – Людина, яка повернулася з

позачасся. Горіла в земному пеклі. Багато втратила. Багатьох

втратила. Самовільно заплатила високу ціну. Увесь гіркий

досвід вилився в ї розмову на непросту тему – військовий чин і перехід

до нового життя «після». Втім, я усміхаюся, ба більше, – сміюся! Не зро-зумійте мене неправильно – Герой на екрані теж сміється…

Вероніка Токар

Талановита Марта Сирко в межах авторського фотопроєкту

«Скульптурний», що задумом сягає паризького Лувру, висвітлює щем-17 років, рідне м. Дніпро

ливі історії різних воїнів і їх родин. Вони в любові (так! саме в любові

(місце проживання м. Краків

– це нас найбільше відрізняє від загарбників) намагаються отямити-Республіки Польщі)

ся після незворотного. Дізнаюся про діяльність фотографині, читаючи

статті «Української правди», проймаюся сповна знімками і знаходжу

Слово, моя ти єдиная зброє...

серед них світлини Захара Бірюкова з позивним «Беркут». Військове

Народилася в Дніпрі, де і почався мій

імʼя відгукнулося в моїй свідомості, ніби грім, – спогади про Франковий

творчий шлях. У вісім, натхненна

шедевр, зокрема про Захара Беркута – одного з найулюбленіших героїв

творчістю Ліни Костенко, склала

української літератури.

перший віршик, у чотирнадцять

за допомогою видавництва «Герда»

Яким я побачила нашого «Беркута» вперше? Без двох рук, без

видала першу збірку «Гомін серця».

ноги, без ока, опіки, шрами, вухо, що не чує, – таке Тіло уособлює най-Обожнюю малювати, грати на

глибші страхи, які одвічно вкорінені в кожному з нас на рівні інстинкту.

піаніно, вчити іноземні мови. В

Це Тіло вмить занотувало всю жорстокість війни і тепер кричить про

майбутньому, після вивчення

звірство, на яке здатна інша особа, що має нахабність називатися люди-економіки в Ягеллонському

ною. Водночас воно вражає своєю красою і незламністю, а ще здатністю

університеті, планую втілювати

обрамлювати й нести велетенську Душу далі. Не мігши відірвати погляд, найсміливіші зміни вдома, аби

обрала його для своєї майбутньої серії малюнків «Шлях вільних». Історію

допомогти у відбудові України. І тут

мені допоможе слово.

можна писати і таким чином. Я зізнаюся: коли я чую слова «Україна» і

«воля», ця Фігура постає в моїй уяві, позаяк вона і відображає найяскра-віше сучасну Україну в тривалій боротьбі.

Зʼявляється незмірна жага зазирнути до внутрішнього світу ста-левого Чоловіка, на чому ґрунтуються вся мужність і сила волі. Отож

вертаюся до інтервʼю.

Служіння Захара Бірюкова розпочалося ще 2015 року, під час

четвертої хвилі мобілізації. Юнак із хлопчачим ентузіазмом і відвагою

68

лося по 100 кілометрів до населеного пункту. «І я думаю, хто перший приїде», – згадував Захар. Василівку

здали. Після більш інтенсивних обстрілів і донесення

росіянам про місце проживання воїна, той виїхав до

Запоріжжя. Справа порятунку і розстрілу – 5–10 хвилин. Врятувався.

17 липня 2022 року ворожий снаряд вибухнув

поруч із Захаром, через вибухову хвилю спрацюва-ли сенсори на пристрої в руках військовослужбов-ця. Неодноразово він ходив по лезу життя і точно не

вперше стояв на межі між світами живих і неживих.

Перетнувши того фатального дня смертельне коло, воїн зміг засміятися в очі смерті й оминути її, свідомо

приймаючи своє тяжке поранення, намагаючись за-радити хоч чимось і аналізуючи з холодною головою, не зміг залишитися байдужим і, попри спротив коха-що відбувається навколо. Побратими врятували Захара

ної, призвався до 73-го Морського центру спеціальних

Бірюкова, наклавши джгути й евакуювавши за 15 хви-операцій. Кілька тижнів підготовки вистачило на від-лин. Шість поліклінік у різних містах, в тому числі в

точення майстерності, і Чоловік приступив до бойо-Запоріжжі і Дніпрі, шість операцій, галюцинації, що

вих завдань. Попереду – чотири ротації, проходження

викривили плин часу. Але навіть перебуваючи під дією

Кваліфікаційного курсу Сил спеціальних операцій, галюциногенів, які мали полегшувати фізичний біль, робота інструктором і інженером, а також нові рекор-поранений контролював реальність і навіть, за старою

ди, серед яких – 41 стрибок із парашутом і перша в

звичкою інструктора, давав розпорядження в реаніма-Україні евакуація з гелікоптера на воді (ліз по канату).

ції. Розповідає про це з гумором, уже перебуваючи на

«Я служив в ССО, мене вже нічого не може влупашити», лікуванні і на підготовці до протезування в Німеччині.

– зізнавався піднесений Захар пізніше.

Герой швидко прийняв свою нову зовнішність

Свою непохитність воїн укотре довів уже 2022

(так само як, за його словами, приймає схід і захід сон-року, коли після нетривалого цивільного життя зно-ця) і самостійно, часом навіть не чекаючи на прихід

ву вийшов на керівництво й повернувся до служби.

реабілітологів, брав килимок і робив фізичні вправи, Стоячи біля початків нової української трагедії, Захар

вже вкотре демонструючи неабияку силу волі. Його

«Беркут» не сумнівався в неминучості повномасш-слова: «Не буде людини, яка щось робитиме за тебе».

табного вторгнення і неодноразово наголошував на

Ні про що не шкодував («Ви не розумієте, це найкраща

приреченості конфлікту з росіянами і необхідності

робота!» – так він відгукувався про свою службу).

продовжувати боротьбу. Велика війна наздогнала його

на Житомирщині в батьківській хаті, а повернутися

Захар ні на хвилину не втрачає позитиву й інтер-він мав до місця проживання – Василівки (Запорізька

есу до життя, бо не бачить сенсу у тривалому страждан-область), якраз на середині шляху між Кримом і

ні, але дратується через неможливість продовжувати

Житомирщиною. Росіяни наступали на танках з пів-воювати на фронті. Згадує про стоїцизм. Разом із силь-дня, Захар їхав їм назустріч. Обом сторонам залиша-ною дружиною Юлією і турботливою мамою «Беркут»

69

долає всі труднощі, проходить етапи протезування, продовжує займатися спортом, засвоює нові види діяльності і просто насолоджується кожним днем, про

що свідчать його дописи в соціальних мережах. Мене

особисто як мисткиню вражає відео, на якому Захар, привʼязавши пензель до кукси, створює неймовірні

пейзажі. Навіть деякі художники, що мають дві руки і

два ока, можуть позаздрити впевненості ліній і штри-хів Воїна-митця. Не проходять повз увагу і відео, на

яких ветеран займається плаванням або тенісом. Не

надивуєшся – на що тільки здатні Тіло і Дух Людини!

Скетч у цифровому форматі я згодом надіслала

Героєві задля висловлювання поваги. Він щиро по-дякував за жест і поділився моїм скромним твором із

читачами, надихнувши мене створювати більше малюнків і ділитися історією інших воїнів, які так само

проходять реабілітацію і повертаються до цивільного

життя. Комусь цей етап легше дається, комусь важче –

залежить від особистості й рівня підтримки оточення.

Я намагаюся не забувати про жодного загиблого

воїна, якого знала за життя. Вони були для мене орі-єнтиром і ним залишаються. Розділяю біль кожної

осиротілої жінки, матері, дитини. Втім, передусім я

думаю і раджу думати про тих, хто досі топче ряст, хто

виживає, повертається до нормального життя, будує

плани на майбутнє. Від ветеранів, на жаль, відверта-ються. Їх бояться, не знаючи про їхній моральних стан, їм соромляться глянути у вічі, їх ігнорують. Деякі вете-рани змушені постійно триматися на плаву й завчасно

ставати самостійними, адже розуміють, що з ними, крім них самих і їхньої родини, в країні, де соціальна

політика на низькому рівні, ніхто возитися не буде. Це

зламні. Коротко висловлюю подяку, привертаю ува-засмучує, коли усвідомлюєш рівень несправедливості

гу знайомих до питання протезування військових.

й рівень заплаченої ціни.

Своєчасно поставлений протез і надана моральна й

фінансова підтримка – одна з найкращих інвестицій

Гуляю українськими або європейськими міста-у світле майбутнє України: більше хлопців зможуть

ми і час від часу зустрічаю наших хоробрих захисників

ставати самостійними, отримувати роботу і, як Захар

на інвалідних візках у супроводі родини й українських

Бірюков, досягати успіхів у різних галузях. Творімо

прапорів. Вертаються з маніфестацій і мітингів, не-Україну!

70

З повагою до Олександра Терена, захисника України,

який утратив обидві ноги, але не втрачає оптимізму…

Душа моя

Наче хвилі змивають спокій,

Я його розумію наче,

Я з собою веду двобій.

Але кволе моє ще «Я».

Дні сидять у мені глибоко

Лиш мовчання я не пробачу,

Й голос волі, але не мій...

Хай мужніє душа моя!

Катерина Стріла

Крила

14 років, с. Степангород

Я маю крила, та не літаю,

Рівненської області

Піднявши очі, стою над краєм.

Куди пустити ще кволі мрії,

Мені болить ця війна, болить

Аби не впали у безнадії?

страждання мого народу. Я не можу

Немов кайдани, думки невтішні,

про це мовчати. І хоча мені всього

лише чотирнадцять, я вибрала

Чи ми пропащі, чи ми безгрішні?

зброєю слово. «Стилет чи стилос?»

Розчарування, похмурі люди...

– запитував Євген Маланюк. Не

І те майбутнє – чи світлим буде?

знаю… я тільки точу свій стилос…

Минають думи, і час минає,

Але роблю це щиро, натхненно.

Міцніють крила, лечу над краєм....

І це мій внесок у перемогу, в яку я

дуже вірю. Вірю, бо є такі люди,

Думки воїна

як Олександр Терен, сильні духом.

Вони надихають, дарують надію на

щасливе майбутнє.

Я вперто йшов, не вірячи у диво,

Здригалася від вибухів земля.

Я знав, що аж ніяк несправедливо

Пустити в рідну землю москаля.

Чому мені хтось має диктувати,

Як жити треба на своїй землі,

Де хліб росте, годує сина мати,

Куди летять додому журавлі?

А ворог пре, руйнує і вбиває,

Безжально нищить рідне і святе...

Та вищого обов'язку немає,

Як захищати й помирать за те.

71

Людина, яка захоплює

та надихає

Так! я буду крізь сльози сміятись,

Серед лиха співати пісні,

Без надії таки сподіватись,

Буду жити! Геть, думи сумні!

Леся Українка

Вероніка

Здихальська

Незвичайний портрет був розміщений у Twitter Міністерства

оборони України з підписом англійською мовою: «Через

нестерпний біль та скорботу ми пройдемо свій шлях до

незворотної Перемоги».

14 років, м. Старокостянтинів

Зібравши воєдино знімки знищених і пошкоджених у ході війни

Хмельницької області.

будівель, переважно багатоповерхових житлових будинків, створено портрет верховного головнокомандувача. Цей портрет із підписом має сим-Я маю багато захоплень: люблю

волічне значення: нескореність духу та непереможність волі УКРАЇНЦІВ.

малювати, займатися спортом,

обожнюю грати у волейбол,

Одним із таких є Юрій Козловський, який мотивує інших не зда-кататися на роликах. Ще з

ватися, надихає ветеранів з ампутаціями обирати шлях спорту як шлях

дитинства я беру участь у мовно-

до внутрішньої перемоги!

літературних конкурсах, де займаю

призові місця. Мені кажуть, що я

Він втратив здоров'я на цій клятій війні. Але не втратив силу духу

вмію творити…

й віру в себе. Молодий, гарний, амбітний і розумний – такий наш силь-У вільний час я люблю подорожувати, ний і незламний земляк та випускник моєї рідної Старокостянтинівської

це надихає мене насолоджуватися

загальноосвітньої школи № 6, яким усі пишаються! Юрій Козловський

красою України.

– ветеран, спортсмен, тренер, учасник проєкту «Ігри Героїв», колишній

Я прагну реалізовувати себе в

старший офіцер Державної прикордонної служби України, GameDev різних сферах, тому сподіваюсь,

розробник, цікавий співрозмовник та непересічна особистість… Людина, що у майбутньому мої захоплення

яка змогла отримати другий шанс на життя і вибрала свій шлях до від-допоможуть мені у виборі професії.

новлення. Людина, яка захоплює та надихає. Людина, з якої варто брати

приклад. Людина, яка справді є Героєм нашого часу.

Мені вдалося поспілкуватися онлайн із Юрієм та його батьками, і

я була вражена такою життєвою історією…

Юрій пройшов нелегкий життєвий шлях та зустрівся з війною віч-на-віч. Нині активно займається адаптивним спортом та пропагує здоровий спосіб життя серед ветеранів та звичайних українців. Причина

72

«Ще в лікарняному ліжку я придумував якісь

воркаути, качав прес… Там була перекладина, щоб за-кріпити ноги. От я на ній пробував підтягуватися. Десь

у липні 2016 року був готовий на первинний протез.

Пробував ходити. І вже з того часу почав робити те, що може робити людина, яка стоїть на ногах. Ясно, що

спочатку це було важко. Коли я трохи стабілізувався, завдяки небайдужим людям отримав свій перший

спортивний протез, який дозволив мені бігати. У вересні 2016 я долучився до «Ігор Героїв». Це поворотний

момент у моєму житті. Коли бачиш, що ти один, важко

об'єктивно себе оцінити. Ти думаєш, що твої проблеми

максимально великі й так далі. А от коли бачиш деся-ток інших людей зі схожими труднощами, з якими вони

дуже добре дають собі раду, як у фізичному плані, так

і в психологічному, – це насправді надихає і мотивує.

такого вибору – військовий досвід, який почався ще з

З того часу я був постійним учасником "Ігор героїв"».

юних 17 років, та наслідки захисту рідної Батьківщини

від сусіда-агресора:

Зараз Юрій Козловський – не лише учасник цього проєкту. Цьогоріч чоловікові запропонували стати

«Родом я з міста Старокостянтинів, Хмель-керівником «Ігор Героїв». Оскільки Юрій є неабияким

ницької області, який часто є пріоритетною ціллю для

прихильником цього проєкту, залюбки погодився: наших ворогів. Саме тому я і вирішив стати військовим, отримати універсальну військову професію – військовий зв'язківець. Мені подобалась електроніка, любив

паяти. Тому в далекому 2000 році, в 17 років, пішов

служити, склав присягу. Перший раз потрапив у зону

АТО у 2014 році знову ж таки як зв'язківець. Але я був у

таких місцях, де жодних бойових дій не було. А от уже

бойовий досвід у мене з'явився у 2015 році на околицях

Мар'їнки. 11 місяців я був в зоні АТО і 23-го березня

2016 року під час виконання завдання зі зв'язку я на-трапив на розтяжку. У результаті вибуху мені відірвало

ліву ступню та досить суттєво пошкодило м'язи правої

гомілки. Зараз вони в мене видалені. Тобто нижче колін жодної нормальної ноги в мене немає. З того часу

почався мій довгий шлях лікування та реабілітації, який тривав фактично 9 місяців».

Саме після отримання травми та шоку Юрій активно спрямовує всі зусилля у спорт:

73

«У мене дві спортивні пристрасті, так склалося

На завершення захопливої історії свого віднов-в моєму житті. Це кросфіт і біг. "Ігри героїв" – крос-лення та початку нової сторінки свого життя спортс-фіт-проєкт. Кросфіт – функціональне багатоборство.

мен, ветеран, тренер Юрій Козловський радить всім

Це напрям фітнесу, який обʼєднує в собі елементи

не боятися. Варто зрозуміти, прийняти та навчитися

дуже багатьох видів спорту, таких як: гімнастика, важ-жити по-новому:

ка атлетика, гирьовий спорт, велосипед, веслування

на тренажері і бігові різні елементи… Мета кросфіту

«Прийняти це як особистий виклик. Зрозуміти,

– сформувати універсального спортсмена».

що це не відбудеться за день, за місяць. Це тривалий

серйозний шлях. Утім, адаптивний спорт дозволить

Також Юрій долучався і до інших проєктів з

максимально якісно відновитися, покращити загалом

адаптивного спорту. Чоловік був учасником «Ігор не-свою фізичну форму. Навіть я не виняток. Сьогодні я

скорених» (Invictus Games) – міжнародних спортив-можу набагато більше фізично, ніж я міг ДО травми.

них змагань у паралімпійському стилі. Брав участь у

Мої горизонти значно розширились. Крім того, навчіть-Марафоні морської піхоти США. У межах цього прося любити себе. Просто прийміть себе таким, яким ви

єкту 2019 року подолав 10-кілометрову дистанцію.

є. Оце своє пошматоване, скалічене, трохи незвичне

Наприкінці травня минулого року на міжнародних

тіло. Прийміть його і полюбіть. І саме спорт у цьому

змаганнях у Брюсселі Юрій Козловський пробіг уже

допоможе. Тому що коли ти починаєш змагатися на-20 кілометрів. А в березні 2024 року в Токіо ветеранові

рівні зі здоровими людьми, тебе вже зовсім по-іншо-вдалося подолати повну марафонську дистанцію – 42

му починає сприймати суспільство. Ніхто вже не буде

кілометри. Спортсмен зізнається, що це було надзви-висловлювати до тебе жаль та співчуття. Ти вже будеш

чайно складним викликом для нього, оскільки дис-викликати захоплення. Тому вперед і тільки вперед до

танція дійсно довга. Тут, говорить, йшлося не про пе-спорту й до активного життя!»

ремогу, а про участь та подолання внутрішніх страхів, викликів і хвилювань. Юрій біг не лише заради себе.

З великою вдячністю та любовʼю розповідає

Він біг заради кожного ветерана, який зіштовхується з

спортсмен про підтримку сімʼї під час реабілітації.

викликами адаптації до життя після поранень.

Завдяки дружині, сину Тарасу (який здобував початко-ву освіту в нашій школі), батькам пан Юрій зміг відкри-Спорт допомагає відновитися фізично і менти в собі нові можливості та знову стати на ноги, адже

тально. Спорт – це найбільший мотиватор для бага-мав бути опорою для родини. Саме це стало сильною

тьох травмованих військовослужбовців, тому Юрій

мотивацією, а ще величезне бажання продовжити вій-бере участь у Програмі адаптивних тренувань на

ськову службу. До речі, дружина Тетяна є першим та

онлайн-платформі:

наполегливим тренером Юрія, яка допомагала чоло-

«Найбільший виклик – питання мотивації.

вікові качати прес, підтримувала його фізичний стан.

Інколи люди просто не розуміють, для чого це потріб-Подяка батькам, які виховали справжнього Чоловіка та

но. Ми намагаємося на всіх можливих майданчиках

Сина! А вчителі й учні нашої школи пишаються таким

доносити, що ніхто від вас не вимагає ставити пара-Випускником!

лімпійські рекорди. Це, зрештою, ваш вибір. Питання в

Немає нічого неможливого! Усе залежить від

тому, що зараз немає можливостей ні в нашій державі, сили духу та волі людини! Юрій Козловський є прикла-ні спільно з партнерами забезпечити конкретній пора-дом незламності, впертості, непереможності, симво-неній людині достатню увагу на період реабілітації».

лом незнищенності українського народу!

74

Евеліна Ігнатенко

16 років, м. Кропивницький

Кіровоградської області

Приблизно років в 11 я дивилась

TikTok та зацікавилась едітами,

тому вирішила спробувати зробити

такий сама. З часом цей інтерес

переріс у щось більше, на кшталт

хобі. Цікавитись кіноіндустрією

і всім, що пов’язано зі створенням

подібного контенту, я почала лише

нещодавно, тому це відео можна

вважати моїм першим кроком у

цій сфері. Для мене важливо брати

участь у цьому конкурсі, тому що

ми всі маємо знати історії наших

героїв, через що вони пройшли заради

нашого життя.

75

Моя сестра

На Луганщині в Привіллі

жила дівчинка Альбінка,

справжня юна українка.

На піаніно гарно грала

і на святах всіх співала.

Дуже швидко підростала,

шлях життєвий обирала.

Фельдшеркою стала

і роботу підшукала.

Євангеліна

Пішла вона до ЗСУ

у батальйон танкістів.

Мельник

Побула на полігоні та пройшла навчання, мала гарний результат та значні бажання.

Але через три місяці вночі

12 років, рідне м. Привілля

десь там, майже на нулі,

Луганської області (місце

вона прокинулась від того,

проживання - м. Одеса)

що прийшла війна до нашого порога.

Зараз я живу в Одесі, а народилася

Було важко. Було страшно і не було сил, в маленькому місті Привіллі на

та Боженька захистив.

Луганщині. На жаль, ми повинні були

Перевелася до медроти і дала собі там раду.

покинути батьківщину через війну.

Відтоді пройшло немало часу.

Третій рік війна іде.

Я гарно навчаюсь у рідній

Бачила вона усе, того що бачить не хотіла б, Лисичанській гімназії № 29. Люблю

та так доленька звеліла.

малювати, читати, грати на

Багато роботи, болю і втрат,

фортепіано, інколи пишу вірші та есе

і вона вже не просто солдат.

для різних конкурсів. Живу з матусею.

Маю старшу сестру Альбіну, яка

Має звання й нагороди.

служить медиком у ЗСУ.

І де тільки не була,

Але зараз вона на Донбасі,

У житті люблю чесних

хоч для юної дівчини це на часі.

та працьовитих людей.

Здобула психологічну освіту і має крутий диплом.

Найважливішими для мене є мої

Стала справжнім вона героєм і долає цей шлях щодня, рідні: мама, сестра, бабуся, дідусь.

замість веселощів і відпочинку

Можливо, колись я стану художницею

для неї реальність – війна.

або графічним дизайнером. Зараз

Чекаємо тебе ми з матусею вдома, моя рідненька сестра.

багато професій пов’язано з умінням

Ти наш герой і наша гордість,

малювати.

ти у нас така одна, і тебе не зламала війна.

Хай знають усі: тебе люблю я,

ми єдині в непереможній Україні.

76

Я вдивляюся у світлину...

Людині бійся душу ошукать,

Бо в цьому схибиш – то уже навіки...

Л. Костенко

Війна... Чорна потвора з дикими

очима, що вибралася з надр,

суне моєю землею й плюн-

друє її, залишаючи по собі руїни. У Біблії

є рядки: «І настане такий час, коли живі

Катерина

будуть заздрити мертвим». Чи не цей час, бува, настав? Стерті з лиця землі міста, Карайван

убиті, зґвалтовані, закатовані люди і ще

15 років, рідне м. Бердянськ

страшніше – діти. Кинуті напризволяще

(місце проживання - м.

тварини: не залишені, ні, а вцілілі після

Запоріжжя)

бомбардування при вбитих хазяях. А ті

військові й цивільні, що втратили кін-Я гарно навчаюся, вражаючи вчителів

своєю наполегливістю й інтелектом.

цівки через цю кляту війну й тепер на-Крім шкільних досягнень, також

завжди залежать від тих, хто поряд: чи

маю неабиякий талант до танців.

не кинуть їх?! Як виживати й пристосовуватися до життя їм усім?

Я відвідую танцювальну студію,

Хтось скаже: «Так, війна нищить людське життя. Це жахливе зло. Люди, де навчаюся різним стилям – від

на жаль, стають каліками». Я цілком усвідомлюю це й розумію, що до

класичних до сучасних танців.

тих, у кого видиме каліцтво, оточення так чи інакше виявлятиме увагу

Мрію про велике майбутнє, де я

і, напевно, пошанування й вдячність. А що стосовно тих, чиє каліцтво

зможу реалізувати всі свої таланти

не зовнішнє, а внутрішнє? Як виживати їм у цьому, загалом веселому й

і досягти вершин в обраній професії.

Я знаю, що успіх залежить від

радісному світі? Колись Л. Костенко написала: «Людині бійся душу ошу-наполегливості і праці, тому щодня

кать, бо в цьому схибиш – то уже навіки...» Я теж про тих, кому ця клята

крокую до своєї мрії з упевненістю й

війна покалічила душу...

оптимізмом.

Я вдивляюсь у світлину. Точніше у 2 світлини: людина одна, а вра-ження діаметральні, ніби хтось одним лише помахом чарівної палички

умить зістарив дивовижну красуню. На першій – життя: юнка з ясними

очима, з усмішкою, яка випромінює радість і надію. У дівчині щось горде, величне, князівське. Це Мар'яна Чечелюк – слідча з Маріуполя – у той

прекрасний час, коли жила повноцінним життям: працювала, мріяла, вибудовувала грандіозні плани на майбутнє, ловила захоплені погляди

77

жаху війни та нелюдських випробувань, – свідчення незламності людського духу, здатності долати невимовні

страждання і зберігати віру навіть у найтемніші часи.

До початку жорстокої війни Мар'яна жила в ди-вовижному приморському місті Маріуполі, вдихала

п’янкий солонкуватий аромат хвиль на узбережжі, на-солоджувалася кожним днем, вимріювала щасливе

майбутнє. Вона будувала кар'єру, прагнучи служити

своїй країні та допомагати людям. Погляньте лише на

світлину, зроблену тоді! Очі дівчини сяють радістю, душа випромінює надію. Здавалося б, чого ще треба?

Війна жорстоко ввірвалася в життя Мар'яни, перетворивши його на пекло. Разом із сестрою Аліною в

обложеному Маріуполі вони ховались від обстрілів у

чоловіків... Для неї не було недосяжних цілей, життя

підвалах «Азовсталі». Їхні мрії та плани на майбутнє

розкривало їй свої обійми й обіцяло великі перспекти-розбилися вщент під жорстоким натиском жахливої

ви. Якщо не бачити двох світлин поруч, то, кинувши по-реальності. Смерть чатувала на кожному кроці. Скільки

гляд на другу, ніби побачив іншу жінку, очі якої – чаша, життів вона забрала в містян! І все ж таки доля змило-повна сліз. Але ж це та сама Мар'яна! Тільки очі вже не

стивилася над дівчатками, витягла з одної пастки, щоб

ясні, як колись, а погаслі, засмучені, погляд сповнений

кинути в іншу. Під час евакуації цивільних з «Азовсталі»

болю й страждання, щічки змарнілі, побляклі. І вона

сестер розлучили. Аліна змогла возз’єднатися з батька-більше не всміхається, ї обличчя віддзеркалює всі ті

ми, Мар'яну ж затримали й ув’язнили.

жахіття, яких довелося зазнати бранцям. Те, що не

Час перебування Мар'яни в полоні став жахли-підвладне жодній чарівній паличці, за два роки спро-вою сторінкою ї життя. Перевезення з одного місця

мігся зробити ганебний «руський мир». Як треба було

утримання до іншого: Оленівка, Таганрог, Камишин

«чоловікові» катувати жінку, щоб досягти цього? Який

– це лише початок переліку випробувань, які випали

психолог здатен спрогнозувати сьогодні, скільки часу

на ї долю. Фізичні й моральні тортури, психологічний

знадобиться цій маленькій героїні, якій так безжально

тиск, фальшиві обміни, що руйнували надію, – усе це

понівечили душу, щоб відродитися? Чи знайдеться

стало жорстокою реальністю для молодої жінки.

лікар, що пропише ліки, які повернуть колишній блиск

Лише один телефонний дзвінок 7 серпня 2023

тим глибоким очам? А найсумніше те, що Мар’яна –

року на короткий час подарує Мар’яні єднання з рід-лише одна з тих багатьох українських дівчат, жінок, ними. Сльози радості за сестру та гіркота розлуки зно-які зазнали страшних обіймів патлатих лап «визволи-ву переповнять серце полонянки. Витримуючи над-телів». Тож я – про скалічені душі!

людські муки, вона не лише втрачатиме свідомість, Мар'яна Чечелюк – утілення стійкості, мужності

а й неодноразово бажання жити. Думка обірвати всі

й витривалості українського народу. Її історія, сповнена

страждання одним махом точитиме ї зсередини. І

78

лише якась тоненька ниточка надії утримає дівчину

залишають глибокий слід у серцях молодих людей, які

від жахливого кроку. Про це Мар’яна напише в поезії, бачать у ній приклад справжнього героя, людини, яка

адресованій мамі.

пройшла через стільки кіл пекла.

Якось під час чергового переміщення до нового

Мар'яна активно працює над тим, щоб привер-місця утримання Мар'яна зустріне інших полонених, нути увагу міжнародної спільноти до ситуації в Україні.

які також стали жертвами війни. Разом вони ділити-Вона виступає на конференціях, розповідає свою іс-муться своїми історіями, підтримуватимуть один одно-торію світу, вимагаючи його підтримки для українців.

го морально та емоційно. Це так важливо. А вночі вона

Спілкуючись із журналістами, наголошує на важливості

з іншими полоненими потайки співатиме українські

віри та на силі підтримки в найскладніші часи. Її го-народні пісні. Це буде актом опору, способом зберегти

лос став символом боротьби за мир і справедливість.

свою ідентичність, показати, що навіть у полоні дух

Дівчина отримує безліч листів підтримки від людей, залишається вільним.

які дізналися про ї випробування та незламний дух.

31 травня 2024 року після майже двох років по-Ці листи стали для неї додатковим джерелом сили й

лону Мар'яну нарешті вдасться звільнити й повернути

мотивації продовжувати свою роботу.

додому. Її звільнення стане променем світла та надії

Історія Мар'яни Чечелюк – це не просто роз-для ї родини й усіх, хто небайдуже стежив за долею

повідь про складну людську долю. Ця дівчина – сим-бранки.

вол стійкості українського народу перед жорстокою

І все ж таки повернення додому не стало для

агресією. Її незламність у полоні, віра в життя та праг-Мар'яни кінцем випробувань. Сліди тортур на тілі та

нення до свободи – приклад для нас. Досвід Мар’яни

глибокі душевні рани раз у раз нагадують їй про жа-свідчить, що навіть у найжахливіших умовах ніхто не

хіття, яких довелося зазнати. Її очі згасли, проте не згас

повинен утрачати людської гідності, має триматися за

дух. Вона поступово відновлюється, але настільки по-життя й гнати геть думки про самогубство. Доки живеш

вільно, що й досі здригається від чийогось галасу на ву-

– доти й сподівайся. Її історія – це урок про те, як важ-лиці й не може спокійно спати, а прокинувшись уночі, ливо зберігати віру та надію, адже саме вони – джерело

довго намагається заснути, але ніяк не може зробити

сили та незламності людського духу. Ця історія має

цього. Чи, навпаки, прокидається в холодному поті й

бути почутою.

сльозах, знову й знову переживаючи ті страшні момен-Знаю, що добро завжди перемагає, а темрява ні-ти. А ще складно їй відновитися, бо там, у руках ї катів, коли не зможе остаточно поглинути світло. Вірю, що час

залишився коханий, без якого дівчині й світ не милий.

лікує зранені душі. Хтось із мудрих сказав, що пам’ять

Мар'яна прекрасно розуміє, що ї боротьба ще

могла б вбити нас, якби не мала рятівної властивості

не закінчена. Вона вирішила присвятити життя допо-забувати. Хай швидше пам’ять Мар’яни затягне в най-мозі іншим жертвам війни. Стала волонтеркою, під-дальші закутки мозку згадки про всі перипетії, яких

тримуючи тих, хто зазнав подібних катувань. Її досвід

вона зазнала. Не зітре, ні, такого не буває. Але нехай

безцінний для багатьох людей, які опинилися в схожій

послабить ці згадки.

ситуації. Вона працює з молоддю, проводячи лекції

Я вдивляюся у ці дві світлини із зображенням

та семінари. Її виступи, щирі, емоційні, надихаючі, Мар’яни й вірю, що буде таки ще й третя. Щаслива.

79

Лікар у крові!

Моїм героєм на сьогодні став дитячий хірург Олег

Голубченко, який робив складну операцію, коли росій-ська ракета влучила в «Охматдит». «Лікар у крові» – таким

епітетом нагородило його ЗМІ.

Під час складної операції п’ятимісячному малюкові пролунала

тривога, та в мить ударною хвилею чоловіка відкинуло на декілька метрів, але він миттєво повернувся до операційного столу. Разом з колегами

вони врятували життя дитини. Десь у коридорі за стінкою батьки малечі, яка була на операційному столі, почали кричати, питати, де їхня дитина.

Дар'я Шиманська

У приміщенні реанімації медики поклали дитину на візок та евакуювали

17 років, рідне м. Лисичанськ

з лікарні. А потім Олег Голубченко робив усе, що тільки можливо: розби-Луганської області

рав груди каміння разом з рятувальниками, втішав колег, намагаючись

допомогти дітям, їхнім батькам і лікарні. Адже вибух зруйнував будівлю, Я народилась у місті Лисичанськ

залишивши десятки дорослих і дітей під завалами. Під час розбирання

Луганської області. З 2014 року ми з

мамою займались волонтерством,

завалів всі розуміли, що там міг хтось бути…

допомагали нашим хлопцям та

Люди просто відкидали цеглу, рами, скло, передавали ланцюжком, дівчатам чим могли, навіть

відходили, пили воду, курили і знову розбирали.

перешивали військовий одяг, надавши

йому «друге життя».

Мене вразила ця людина з душею янгола тим, що в найскладнішу

Я відкрита людина, мені подобається

мить він не думав про себе, а врятував невинне дитятко, затуливши його

бути в колективі, спілкуватися з

своїм тілом. Запитавши своїх колег, чи всі живі, він перевів дитину на

людьми. Люблю читати. Читаючи, я

ручне дихання, бо апарат був пошкоджений, оглянув, видалив трахеаль-поринаю у світ мрій.

ну трубку, щоб хлопчик зміг дихати самостійно. В ситуації, коли просто

Також я займаюсь спортом. Це

неможливо було зупинити операцію, хоч як би хотілось, він ризикував і

допомагає мені підтримувати

працював далі. На сьогодні Тарасику вже зняли шви. Хлопчик одужує.

фізичну форму. Я мрію реалізувати

На жаль, багато співробітників Олега отримали травми та поранення

себе у військовій сфері. Моєю метою

внаслідок удару. Деякі з них загинули.

є служити своєму народові, тому

я сподіваюся, що в майбутньому

Його вчинок мені здався героїчним. Маючи поранення спини, мої улюблені заняття будуть мені

ноги, руки, стегна, отримавши контузію, він в той момент думав тільки

корисними.

про те, як врятувати дитину, а вже згодом надавав допомогу й іншим

Я отримую задоволення, коли

постраждалим.

допомагаю людям

«Кожен має робити свою роботу на 100 % і вірити в армію. Україна

вирішувати їхні

існує, вона тримається, борониться. І якщо ти живеш у цій країні, ти маєш

проблеми.

бути з нею до кінця», – упевнено наголосив Олег Голубченко.

80

Цей чудовий лікар та просто людина з великої букви зовсім не

вважає себе героєм. Незважаючи на труднощі він продовжує рятувати й

оперувати дітей. Пишаюся цим надзвичайно чуйним високопрофесійним

майстром своєї справи, захисником українських дітей, який рятує наше

майбутнє попри всі небезпеки і загрози.

81

Меланія Шурко

8 років, селище Володимирець

Рівненської області

Я навчаюсь у 3 класі, весела, активна, приязна. Дуже люблю творити,

а саме: співати, танцювати,

декламувати вірші та малювати.

Є учасницею всеукраїнських і

міжнародних різножанрових

конкурсів. Здобула декілька перемог

у конкурсах за декламування

віршів. Також я навчаюсь у школі

журналістики. Прочитавши про

проєкт «СИЛЬНІ ДУХОМ IN-

UA», вирішила взяти участь та

розповісти Україні про маленьку

щиру волонтерку Іринку Василь’єву, яка щодня маленькими кроками

наближає перемогу, попри біль та

втрату через війну.

Мрію, як і всі дітки в Україні, про

перемогу і мир!

82

Лист із фронту...

Здрастуй, кохана моя, ну як ти?

Я живий, кинув плюсика ж в СМС!

Стоїмо іще, непохитні такі аргонавти, піснями і жартами знімаємо стрес.

Вчора жарко було, як здається ніколи, бій важкий був, а я (уявляєш собі) воскрес!

Біля серця, у срібній твоїй іконі

куля була. Не пройшла! Захистили з Небес...

Ти, кохана, молися і за моїх побратимів,

"200"багато сьогодні зібрали братів.

Михайло

Молитва жіноча додасть непоборної сили, Касяненко

віра багато уже врятувала життів!

Сьогодні я бачив наш спаплюжений прапор, кирзою руснявою втоптаний в пил.

16 років, м. Кропивницький

Я знаю тепер, як виглядає Диявол,

Кіровоградської області

що землю святу нашой кров'ю скропив!

Я, Касяненко Михайло, мешкаю з

Я знаю тепер, як дивитися Смерті у очі!

батьками та старшим братом

Я бачив ї не одну сотню разів...

у місті Кропивницькому. Брат

Підкрадається і в лице тобі підло регоче..

за освітою менеджер готельно-

Я б забути побачене й в пеклі б велів!

ресторанного бізнесу. Напевно,

Вчора орки несли на собі унітази,

тому з дитинства ми любимо

готувати. З малих років я любив

ми вечеряли саме в окопі. Ну посміялись!

разом з братом випікати різні

Наш Санько, "Гуморист", пам'ятає давні образи: смаколики. Зараз я навчаюсь у 11

кільце зняв, зажбурнув.

класі в НВО 32. Займаюся спортом, Ох вони й розлітались!!!

намагаюсь вести здоровий спосіб

Та все то пусте, неважливо, кохана,

життя. У майбутньому хочу стати

все добре!

військовим, як мій тато, вступити в

В тебе що там, як дітки, як там усі?

Університет Повітряних Сил.

Он вже сонечко тихо сідає за обрій,

У цей важкий час для нашої країни, в тебе ж очі, я знаю, весь час у росі...

як свідомий громадянин держави, я

Не турбуйся, не плач, не журись, моя любая пташко!

не можу стояти осторонь і розумію, Розкажи, як батьки, як сестра, як там брат!?

що маю принести користь нашій

Україні!

Ти кажи, не мовчи, може буде тоді не так тяжко, і чекай! Я прийду!

Всіх люблю!

Твій солдат!

М.К. 27.08.2023 р.

83

Підполковнику поліції

з м. Покровська Донецької області

Олександру Володимировичу Корецькому

ПРИСВЯЧУЮ…

В Україну 3 листопада 2022 р. повернулося 107 наших воїнів.

6 офіцерів, 101 солдат та сержант:

33 бійці Національної гвардії України, 21 військовослужбовець Військово-морських сил ЗСУ, 20 військовослужбовців інших родів Збройних сил України, 18 військовослужбовців Державної прикордонної служби України, 13 військовослужбовців Сил територіальної оборони у складі ЗСУ, Олександр Білоус

1 представник Національної поліції України, 1 військовослужбовець Державної спеціальної служби транспорту.

15 років, с. Обухівка

74 бійці із цього списку захищали «Азовсталь» у Маріуполі.

Дніпропетровської області

Війна нас познайомила… лиш цьогоріч, у квітні, Я люблю випалювати малюнки на

деревині. Подобається малювати

Хоча про вас від мами знав з минулої весни.

Петриківський розпис. Пишу вірші.

Ловлю я ваші погляди… відкриті і привітні, Захоплююся програмуванням. Разом

Та… уявити так боюсь, які вам сняться сни.

з братом Володимиром беремо

участь у творчих конкурсах як дует

Чи взагалі: спите ви?.. З жахіттями полону?

«Брати Білоус» вже 7 років виконуємо

Були там 8 місяців… де дні втрачають лік.

авторські пісні.

І від коротких ваших фраз я наскрізь аж холону, Нашу творчість неодноразово

Ви – підполковник, офіцер… незламний чоловік!

відзначали на міжнародних конкурсах

та фестивалях патріотичної

авторської пісні. Посідали перші

Прощався в чотирнадцятому ваш наставник з вами, місця на міжнародних фестивалях-А ви у двадцять другому прощалися з ним теж.

конкурсах образотворчого

Так… перекинулись про все лиш кількома словами, мистецтва. Навесні цього року

І про «Жорстку гребінку»… що миттю там збагнеш.

їздили до Києва. У Міжнародному

медіафестивалі-конкурсі ми з

братом стали переможцями, здобули

Малий… ти вийти з міста… подалі… намагайся…

1 місце в номінації «Літературна

Ти ж розумієш ризик? Твій шлях – в один кінець?!

творчість. Поезія».

Вам, мабуть, ангел шепотів: «Живи і не здавайся!»

Тому надії жеврів у серці пломінець.

Блокпост. Пекельна чистка. Вам вийти не вдалося.

День в березні п’ятнадцятий закарбувався в шрам

84

На довгих вісім місяців… полон і смерть… з

Ви після Маріуполя не сподівались наче

далося…

У прапор огорнутися блакитно-жовтий! Свій!

Тортурами не знищити ваш дух катам-щурам.

Віддати у погонах честь… зворушливо…

тремтячи…

Ви – поліцейський, що пройшов страшне

Стояти на своїй землі, нескореній, живій!

рашистів пекло,

Від розповідей ваших – холоне в жилах кров.

Торкнути знак нагрудний… вдихнути вдосталь

Стискає подих люттю… ненависно-запекло, волю!

Ви – поліцейський, що життям знущання

Обпаленим камінням полон ще віддає.

поборов.

Свобода ця омріяна… і не змінити долю, Життя одне і крізь війну – у кожного своє.

Військовополонених зустріла Україна:

Сто сім коханих, рідних… і вас – своїх синів.

Покровськ і Маріуполь для вас… єдине ціле, Здається, відчуваю, як… болить душа-руїна, Ви швидкістю відновлюєте дух свій бойовий.

На Батьківщині листопад сльозинами бринів.

Прильоти по Покровську – жахіття посивіле, І мамі ваша відповідь летить онлайн: «Живий!»

Занило в мами тіло урвистою струною…

Шепоче: «Вас молитвою своєю обгорну.

Ви – моя Муза, мій Герой, дарований… війною, Моє натхнення, гордість, честь… і сила у війну.

Я дуже мрію стати для вас… очима неба, Пліч-о-пліч боронити дітей, їх майбуття.

Для щастя мені іншого як мамі і не треба…

Я вдячна долі, що ввійшли ви у моє життя».

Молодший брат мій яблучком вас пригостив

скромненько –

З Героєм без гостинчика зустрітись я ж не міг.

Рукостисканням вашим його зігріта жменька, Знайомство з вами Вова, брат, у пам’яті зберіг.

Пройшов шлях до підвищення… тортурами

в полоні,

І зірки третьої давно погон достойний ваш!

Хай стверджується сила відкритої долоні, Держави суверенності ви чесний, мужній страж!

85

Єсенія Ковальова

14 років, м. Остер Чернігівської

області

Я навчаюся в Остерському ліцеї в 9

класі. Люблю вчитись та пізнавати

нове. Обожнюю читати, проводити

час з родиною та друзями. І взагалі

беру від життя по максимуму,

навіть у такий тяжкий час.

Віршую – це для мене своєрідний

спосіб висловити свої почуття

і емоції. Беру участь у багатьох

конкурсах і маю успіх, перемагаю.

Тож все буде якнайкраще. Я в цьому

впевнена.

86

Свідомі

Свідомі люди… Хто вони? Особисто для мене

– люди віддані своїй справі, поглядам, думкам і не просто так, бо більшість так вважає, а за покликом серця, незважаючи ні на що і попри

все. Мені пощастило познайомитися з такою родиною, тому розповідь саме про них.

Голова сім’ї, Володимир Якович Бевз, людина з

безмежною душею, яка відкрита для всіх. Народився

10 червня 1947 року на Черкащині. Навчався в

Корсунь-Шевченківській школі № 1, де і зустрів кохання всього свого життя Тамару Олексіївну. Тамара

Олексіївна з дитинства захоплювалася поезією. Її вірші

друкувалися в періодичних виданнях. Поетеса вида-страція та родиною поетеси започаткували літератур-ла за життя дві збірки поезій. Доньки – кандидатки

но-мистецьку премію «Струна на арфі України» імені

технічних наук, доцентки, працюють у Вінницькому

Олександри Бурбело та щорічний конкурс, де є но-національному технічному університеті. Навчаючись в

мінації «Поезія» і «Проза» для дітей віком до 16 років.

університеті, Світлана Бевз закохалася в однокурсника

Олександра Бурбело – це єдина письмен-Сергія Бурбела, а в 1994 році вони одружилися. 1 січ-ниця, яку у 15 років прийняли (посмертно) в члени

ня 1998 року доля їм подарувала неймовірну донечку

Національної спілки письменників України.

Сашеньку.

2014 рік – наступ росіян. Сергій і Світлана, не

Олександра Бурбело – юна вінницька поетеса, вагаючись, пішли добровольцями на фронт захища-член Національної спілки письменників України. Вона

ти нашу неньку. Воювали у славетному батальйоні

з дитинства мріяла стати письменницею і стрімко до

«Айдар». І саме в цей важкий період життя зустрічають

цього йшла. Писала вірші, казки, легенди, оповідання.

легендарну вівчарку Баді. Світлана і Сергій повернули-Перемагала у всеукраїнських і міжнародних конкур-ся до цивільного життя, але продовжують допомагати

сах. У здобутках Олександри понад п’ятдесят грамот, іншим. Вони заснували волонтерський центр імені

дипломів і сертифікатів. За життя видано чотири ї

Олександри Бурбело.

книги.

У 2017 році Світлана Бевз нагороджена відзна-Однак… «Струна» юної, але такої талановитої

кою Президента України «За гуманітарну участь у ан-поетеси, яка так любила життя, обірвалася. 5 вересня

титерористичній операції».

2013 року Олександри Бурбело не стало.

24 лютого 2022 року – день, який ми запам’ятає-У грудні 2016 року журнал «Вінницький край»

мо на все життя. Шок, паніка, відчай, невимовний біль

спільно з Вінницькою обласною державною адміні-і спроба зібрати себе до купи. Та не у випадку Сергія і

87

Особисто я надихаюся такими людь-

ми. Самовіддані! Відклавши всі свої проблеми й справи, не вагаючись приходять

на допомогу всім, хто потребує уваги. Вони

настільки люблять Батьківщину, народ, що

можна бути впевненими: Україні бути –

квітучій, незламній, сильній європейській

державі.

Ось яскравий приклад об’єднаних

любов’ю до України.

Світлани. Рішуче і коротке: «Ми їдемо!» – і подружжя

з Баді вже в 9-му окремому мотопіхотному батальйоні

«Вінницькі скіфи» 59-ї окремої мотопіхотної бригади

імені Якова Гандзюка.

Подружжя досі воює в найгарячіших точках

фронту. Брали участь у звільненні Херсонської області, тримали оборону Авдіївки, воювали в Запорізькій, Донецькій та Харківській областях. Наразі вони ае-ророзвідники, служать у роті розвідки і не на мить не

сумніваються, що перемога за нами.

Володимир Бевз і Вікторія Войтко активно за-ймаються волонтерською діяльністю. Збирають допомогу, якої найбільше потребують на передовій.

Незважаючи на поважний вік, Володимир Якович

часто (завжди) особисто їде до військових з незамін-ною Баді – головним волонтером.

Тож непохитна родина Бевз за будь-яких обставин

тримає стрій. З неба їх оберігають Сашенька з бабусею, тому їм під силу все.

88

Композитор і педагог

Юрій Шинкаренко евакуювався

до Жовтих Вод з Покровська:

як війна вплинула на творчість

чоло Понад 40 років Юрій Шинкаренко день у день приходив до

одного й того ж класу Покровської музичної школи, аби навчати дітей гри на інструментах. 24 лютого 2022 року життя

Євгенія Азаді

віка змінила війна. Про евакуацію, творчість та плани на майбутнє

він розповів при зустрічі.

17 років, рідне м. Волноваха

Юрій Шинкаренко – педагог, композитор, музикант, керівник ансамб-Донецької області (місце

лю народних інструментів. Він може похизуватися здобутками у кожній зі

проживання - м. Жовті Води

сфер своєї діяльності. Як композитор пан Юрій має публікації у збірниках

Дніпропетровської області)

«Шкільний журнал», «Музична школа», «Пізнайко». Його композиторський

портфель включає твори для баяна, гітари, фортепіано, блок-флейти, клар-Я творча особистість, яка живе

літературою, вивченням мов

нету, а також вокальні твори, які неодноразово отримували високі оцінки

та театром. Читання книжок

на міжнародних конкурсах композиторської творчості. У 1988 році Юрій

відкриває переді мною нові світи, Шинкаренко заснував ансамбль народних інструментів, який отримав звання

а кожна нова мова – це ключ до

«народного колективу».

розуміння різних культур. Я

Ми зустрілися з Юрієм Олександровичем в концертній залі

обожнюю виступати на сцені,

адже театр дозволяє мені

Жовтоводської музичної школи. На зустріч він взяв із собою баян та

перевтілюватись у різних персонажів

нотні збірки власного авторства. Війна внесла багато коректив у життя

і передавати їхні почуття глядачам.

чоловіка, але не змогла поставити на паузу його творчу діяльність. Адже

Моя мрія – стати відомою актрисою

захоплення музикою та підтримка сім’ї виявилися сильнішими за будь-або письменницею, чиї твори будуть

які перепони.

зачаровувати людей. Література,

Про життя до 24 лютого 2022 року

мови та театр допомагають мені

пізнавати себе і робити цей світ

«До 24 лютого було все звично – робота та й годі, – розповідає пан

яскравішим.

Юрій. – Понад 40 років я працював викладачем в Покровській музичній школі.

Все життя в одному класі та в одному колективі». Педагогічну діяльність

чоловік вважає основною і попри численні досягнення на композитор-ській ниві композитором називає себе невпевнено:

«До композиторства спонукала педагогічна діяльність. Потрібно було

робити аранжування для учнів та ансамблю. Тому перш за все я – педагог і

музикант, а композитор – це відносно».

89

позиторів Донеччини. Колеги-аматори зустрічалися, обмінювалися досвідом та нотами, їздили по області

з концертами.

Як змінилося життя після 24 лютого 2022 року

Енергійний та впевнений чоловік замовкає, коли я прошу його розповісти про перший день повномасштабного вторгнення росії на територію України.

«24 лютого згадати важко, – пан Юрій зізнається, що не пам’ятає подій того дня достеменно. – Точно

було відчуття шоку від почутих новин, а навколо панувала

метушня».

Юрій Олександрович з дружиною, донькою, двома онуками та онукою проживали на

Привокзальній площі Покровська. Щодня спостері-гали, як прибувають переповнені автобуси і поїзди

з інших міст Донецької області. Натовпи очікували

евакуаційні рейси з Покровська

«Люди приїздили на залізничну станцію на автів-ках, йшли пішки. Хтось їхав в інвалідних візках, когось несли

на медичних ношах», – згадує Юрій Олександрович.

Шинкаренки продовжували спостерігати евакуацію з вікна власного будинку та моніторили ситуацію

на фронті. Виїздити твердо вирішили у квітні.

«Перші “прильоти” в березні стали повною несподі-ванкою, адже в місті не було жодних військових об’єктів, –

Левову частку життя покровчанина займала

чоловік не міг уявити тоді, що росіяни будуть завдавати

робота з ансамблем народних інструментів «Самотня

ударів по житлових будинках. – Остаточною краплею

гармонь».

став обстріл під час вечері».

«Разом з ансамблем ми об’їздили всю Донецьку об-Тоді повз вікно оселі педагога з ревом пролетів

ласть, бували в Києві, Хмельницькому, Львові та облас-снаряд і вибухнув на території депо, розташованого в

ті, а також в Криму», – згадує Юрій Олександрович.

100 метрах від будинку. Не зволікаючи, Шинкаренки

В репертуарі колективу були як авторські твори, так і

почали шукати відносно безпечне місто для прожи-українські народні пісні. Неодноразово ансамбль су-вання своєї немаленької родини:

проводжував виступи хору із сусіднього села Гришине.

«Ми стали телефонувати знайомим по всій Україні, Юрій Шинкаренко є членом творчого об'єднання ком-щоб визначитися, куди їхати. Найкращий варіант вия-90

вився саме в Жовтих Водах. Нам запропонували житло

Юрій Олександрович користувався кожною на-за сплату комунальних послуг, але з умовою, що приїдемо

годою, аби познайомитися з місцевими музикантами: протягом двох днів».

«Одного разу йшов вулицею і побачив, як музичний

Уже наступного дня сім’я Шинкаренків їха-колектив виступав просто неба у дворі багатоповерхівки.

ла в орендованій маршрутці за 300 кілометрів на

Я послухав та підійшов поговорити. Згодом мене запросили

Дніпропетровщину. З речей взяли найнеобхідніше і

виступити разом з хором на святі до Дня Незалежності

були впевнені, що за місяць повернуться в рідний дім.

України».

З лютого 2023 року пан Юрій працює у

Про життя в Жовтих Водах та творчість

Жовтоводській музичній школі і навчає дітей імпро-візації та композиції. Сподівається, що вже незабаром

«Почалося наше життя в евакуації. Шестеро у

на сцені прозвучить його твір на слова Ліни Костенко

двокімнатній квартирі», – вся історія з вуст пана Юрія

«Коли закінчиться війна» у виконанні місцевого хо-звучить без драми, а більше з вдячністю та радістю

рового колективу. А у квітні покровчанин провів

опинитися там, де він є.

творчий вечір, де грав власні твори і розповідав про

«Мені 65 років, і комусь

Донеччину, куди так прагне повернутися.

здасться, що можна вже від-

почивати на пенсії», – каже

чоловік і пояснює, що ро-

бота та творчість – те, що

дає йому сили рухатися

вперед. Для організації

дистанційного навчання

з учнями, які опинилися

в різних містах та країнах,

він звернувся по допомогу

до колег із Жовтоводської

музичної школи.

«Тут мені дали клас,

інструмент та доступ до

інтернету», – підсумовує

чоловік. Додає, що все

ж прагнув живого спіл-

кування і у вересні вже

прийшов з проханням

пограти для власного

задоволення в оркестрі

Жовтоводської музич-

ної школи.

91

Незламна висота

Стійкість, незламність та дисципліна. Ці якості безперечно при-таманні Андрію Проценку – українському легкоатлету, який

спеціалізується на стрибках у висоту, уродженця Херсонщини.

На початку 2022 року Андрій готувався до нового сезону і чемпіонатів. Але почалась повномасштабна війна і попри свою волю херсонець

опинився в окупації з дружиною, двома маленькими доньками й іншими

родичами. Пастка? Можливостей немає і на цьому кінець? Дедалі з’являлися нові ризики й перешкоди. Перебування в населеному пункті

ставало все небезпечнішим. Поява російських військ, фільтрування і

Нармін Насібова

вибухи. Невідомість. Як зберегти життя родині? Що буде далі?

18 років, м. Одеса

Андрій, не маючи впевненості, що вдасться безпечно виїхати із

села та потрапити на чемпіонат, не втрачав віри. До того ж спорт допо-Я уродженка і мешканка Одеси.

магає справлятися з негативними думками та стресом. Зрозуміло, що в

Навчаюсь за спеціальністю

умовах окупації та в постійних переїздах немає можливості працювати у

журналістика. Моєю любов’ю з

спеціально обладнаних залах із потрібним інвентарем і здається, що не

дитинства є спорт. Я роблю все

варто намагатися шукати шансів, а треба думати лише про найцінніше

для поглиблення своїх знань у цій

– життя. Але необхідно мати в собі силу духу й рухатися далі, боротися

галузі, щоб у майбутньому своєю

і бачити в інших речах ті самі можливості. Для тренувань легкоатлет

діяльністю сприяти розвитку і

використовував усе, що було в селі. Металеві дуги, які застосовують для

популяризації спорту в Україні.

вирощування овочів, слугували бар’єрами. Андрій продовжував під-Спорт є частиною життя

тримувати спортивну форму на подвір’ї дому та на відкритих ділянках

суспільства і культури країни. Він

на городі та полі, де він вирівняв земляну доріжку. Стійкі зроблені зі

створює здорову націю, дисциплінує, стовбурів дерев, закопаних у землю. Штанга перетворилась на залізну

розвиває фізично і ментально. Тому

трубу з шинами на кінцях, де можна регулювати вагу.

важливо популяризувати фізичну

культуру серед молоді. Необхідно

Через деякий час спортсмену та його родині вдалося виїхати з

розказувати про українських

окупованого села на вільні українські землі. Цей шлях також був спов-спортсменів та спортсменок,

нений страху й ризиків. Дорога повз військову техніку та блокпости. Та

аби вони ставали кумирами та

сама жахаюча невідомість залишалась із героями нашої історії.

прикладами для дітей.

Український спортсмен, приїхавши на Чемпіонат світу з легкої ат-Тому я презентую історію про

летики 2022 року у США, змагався із суперниками на рівних. Але єдиною

незламний дух простого спортсмена, відмінністю було те, що конкуренти спортсмена готувались у комфортних

який опинився в окупації в рідному

умовах, з тренерами, маючи якісне харчування.

Херсоні. Запрошую

вас до прочитання

Незважаючи на всі труднощі, перешкоди й переживання 19 липня

надзвичайної історії

2022 року Андрію Проценку вдалося здобути бронзову медаль у стриб-Андрія Проценка.

ках у висоту серед чоловіків і підняти над головою синьо-жовтий стяг на

очах усього світу.

92

93

Зміст

Аґнєшка Мокшицька..............................................8

Кіра Бабалік ..........................................................50

Дарина Католик .....................................................9

Олександр Кріпак ................................................. 51

Лілія Ткаченко .......................................................10

Софія Собко............................................................52

Вероніка Козловська ............................................12

Дмитро Бокша .......................................................54

Станіслав Пацюк ................................................... 13

Алла Єрмоленко ....................................................56

Поліна Вовкула .....................................................16

Вікторія Галівець ...................................................57

Іляна Афім’їна ....................................................... 17

Ангеліна Скрипник ...............................................59

Лідія Брайко ..........................................................19

Наталія Романівська ............................................61

Дар’я Близнюк .......................................................21

Кирило Слабодяник .............................................63

Вероніка Ковтун ...................................................23

Зоряна Грицик ......................................................65

Лейлі Бабаніязова ................................................26

Вероніка Токар ......................................................68

Єлізавета Шевченко .............................................28

Катерина Стріла .................................................... 71

Катерина Козакова ...............................................30

Вероніка Здихальська ..........................................72

Єгор Крохмаль ......................................................32

Евеліна Ігнатенко .................................................75

Нікіта Бабенков ....................................................34

Євангеліна Мельник ............................................76

Вікторія Стельмах ................................................38

Катерина Карайван ..............................................77

Данило Пенський ................................................ 40

Дар'я Шиманська ................................................. 80

Учні Майбородівської гімназії ............................41

Меланія Шурко .....................................................82

Максим Золотько ................................................. 42

Михайло Касяненко .............................................83

Андрій Канівець ...................................................43

Олександр Білоус..................................................84

Крістіна Юрченко ................................................ 44

Єсенія Ковальова ..................................................86

Петро Греб .............................................................46

Євгенія Азаді .........................................................89

Карина Прокопенко .............................................49

Нармін Насібова ...................................................92